Мари Никол
Смях през сълзи

Превод от английски: Ангелина Иванова, 1994

chitanka.info

Първа глава

Аплодисментите я обгърнаха като топла ръкавица. Както студът бива забравен, когато почувстваме отново животворна топлина, така и от страха й от провал, смразявал кръвта във вените й до преди секунди, не бе останал и помен. Като по чудо бе изчезнало и лудешкото препускане на сърцето й, което сякаш бе напирало да изскочи от гърдите. Възторжено аплодиращата я публика постепенно доби очертанията на отделни усмихнати лица, подредени около малките маси на клуба. Хората продължаваха да се смеят. Тя ги бе накарала да се смеят!

За първи път през живота си Саманта Мадисън се почувства горда от себе си. Усмивката, с която благодари за аплодисментите, бе лека и сдържана — за разлика от звънкия й смях, звучал до преди секунди.

Едва ли някой би заподозрял заложби на комедийна актриса у нея. Или пък, че животът й е бил поредица от изпитания. Дребна и крехка, тя смущаваше наблюдателя с волевите очертания на брадичката и решителния блясък в зелените си очи. Сам наистина бе оцеляла като по чудо. Беше я спасило изключителното й чувство за хумор. Именно умението й да извърти една фраза така, че да разсмее околните, бе причината да бъде на тази слабо осветена сцена.

Престраши се и погледна към момичетата от компанията, в която работеше. По време на петнайсетминутния й монолог не бе посмяла да го стори нито веднъж. Чувстваше, че ако съзре и най-малкия намек за съжаление върху някое от лицата им, това щеше да е краят й. Все пак те имаха известен дял, за да се яви на този конкурс. Отначало идеята й се струваше истинска лудост. Да говориш с един-двама души и да ги разсмееш беше едно, а да се изправиш пред толкова хора в „Ден ъв Комеди Клъб“ — съвсем друго. Дори и това да се случваше в Нощта на аматьорите. Накрая бе отстъпила, за да не си помислят, че се бои. А тя никога не даваше израз на страха си. Не искаше никой да знае за съществуването на другата Саманта — деликатната и уязвимата. Освен Силвия.

Силвия… Тя трябваше да бъде тук тази вечер, помисли Сам, като продължи да се усмихва на публиката, спирайки поглед на отделни лица. Защото тя й вдъхваше кураж в минутите на ужасна сценична треска, преди да дойде тук. Ала в последния момент Беки, дъщеричката на Сам, внезапно бе вдигнала температура. Тогава Силвия заяви категорично, че остава при детето и без да й даде възможност да възрази, я изпрати с думите: „Ти ще спечелиш конкурса!“ И ако се съдеше по реакцията на публиката, предсказанието й най-вероятно щеше да се сбъдне. През цялото време Сам беше наблюдавала зрителите иззад кулисите. Допреди малко реакциите им бяха вяли и отегчени. С изпотени длани бе стояла до вратата на малката гримьорна, а до ушите й беше достигало слабо хихикане и дори по-зле — присмех. В този миг се бе запитала кой дявол я бе накарал да участва. И си бе дала сметка, че изпитва необходимост от подобен контакт с хора. Контакт, непознат й до този момент, при който не съществуваха опасните подводни камъни на личните взаимоотношения. С една дума — имаше нужда от публика.

Облечена в рокля, за която бе похарчила почти цялата си месечна заплата на служителка в застрахователна компания, бе излязла гордо на сцената. Беше обзета от едно-единствено желание — да ги накара да се превиват от смях!

Тишината в залата за нея би била равносилна на смърт.

Но каква ти тишина? Хората се смееха до сълзи над онова, което им разправяше за себе си, обвила болката в дебел пласт самоирония. Това бе нейният защитен механизъм, за да я превъзмогне. И явно си бе заслужавало, щом хората се смееха.

Докато гледаше невярващо към въодушевената публика, погледът й се спря случайно на седналия отстрани мъж. Светлината бе доста оскъдна и до преди малко това й действаше успокояващо — в случай, че се провалеше, би могла незабелязано да се измъкне навън. Защото едва ли имаше нещо по-лошо от това да те освиркат под ярката светлина на прожекторите. Сега обаче й се искаше да е малко по-светло. Доколкото виждаше оттук, мъжът не се смееше. Той се усмихваше унесено. Изглеждаше като хипнотизиран. А какво прекрасно и одухотворено лице имаше! Ах!

Всъщност всичко, което се случваше и което чувстваше в този момент, би могло да има само едно заглавие: „АХ!“ Тя се поклони към публиката, потискайки инстинктивното си желание да се втурне и разцелува всеки от тях с благодарност! Тъкмо когато си тръгваше от сцената, Брайън Сандърс, собственикът на клуба, се запъти към нея и я спря, като я хвана за ръката.

— Май няма никакво съмнение кой е победителят, нали? — обърна се към зрителите той, а после се усмихна сърдечно на Сам. Вместо отговор посетителите на малкия лосанджелиски клуб ги заляха с нова вълна от аплодисменти. — Мисля — наклони чернокосата си глава към нея Брайън, — че бяха достатъчно красноречиви, госпожице Мадисън. Вие печелите конкурса!

Тя се усмихна щастливо, при което се очерта ясно трапчинката на дясната й буза.

— Благодаря ви! — изрече щастливо тя.

Всичко в нея бе еталон за женственост. До момента, в който си отвореше устата. Тогава се превръщаше в „симпатична малка хулиганка“, както я бе нарекъл бившият й съпруг. А тази роля страхотно й отиваше. Бе го потвърдила току-що и публиката, помисли не без чувство на гордост тя.

Те я обичаха, усещаше го!

— Отбийте се в кабинета ми, за да получите наградата си — каза Брайън.

Все още замаяна от успеха. Сам кимна и се запъти към малката прашна гримьорна. Имаше още една, но като единствена дама тази вечер, имаше привилегията на самостоятелна гримьорна — комедийното шоу бе чисто мъжка територия — смяташе се, че в него актрисите губят своята женственост. Сам обаче не се плашеше от това.

Колежките й бяха на мнение, че за нея всичко е шега. Не знаеха, че историята, която току-що им бе описала, е истинска. Никому не би минало през ума, че през по-голямата част от живота си е била съвсем невзрачна и обикновена, че гъстата й кестенява коса е била като сноп слама — остра и неподатлива към каквато и да е фризьорска намеса, а едва ли не единствената й отличителна черта са били очилата. Гримът, контактните лещи и някои полезни съвети, прочетени в книгите за красота, я бяха превърнали в сегашното привлекателно създание. Ала под неузнаваемата външност все още дишаше недодяланата й очилата душа.

— Да, той — долетя до ушите й гласът на Джери. — Слушай, съвсем наблизо има новооткрит клуб за екзотични танци…

— Без мен — прекъсна я Сам, преди да е чула предложението й.

— Какво има, Сам? Нима не ти харесва да гледаш хубави мъжки тела? — попита Сю. Останалите я гледаха подозрително.

— Ако си видяла едно, все едно че си видяла всички — отвърна равнодушно Сам. — Освен това, вкъщи ме чака болно дете.

Те измърмориха съчувствията си като древногръцки хор — и трите нямаха семейни ангажименти.

— Но нали Силвия е при нея — заубеждава я отново Денис. — Хайде, Сам, само за един час. Ще бъде чудесно!

— Съжалявам — остана непреклонна тя. Искаше да се прибере вкъщи и да сподели радостта с единствените си близки същества, колкото може по-скоро, преди да е отминало въодушевлението й. — Запазвам си правото за друг път.

Колежките й изглеждаха разочаровани точно пет секунди.

— Утре ще ти разкажем как сме прекарали — обещаха те.

Тя се обърна и влезе в гримьорната. Дъските на пода изскърцаха унило, когато застана пред тоалетката. От осемте лампи около огледалото светеха едва пет. „Сигурно дори преди сто години този театрален атрибут е изглеждал по-добре“, помисли и извади от долното чекмедже чантичката си. Добре поне, че никой не бе задигнал ключовете от колата й. Единствената й двайсетдоларова банкнота бе от вътрешната страна на чорапогащника — подозрителността й бе дълбоко вкоренена. Родителите й и Алан се бяха потрудили доста, за да стане такава.

Погледът й се спря в огледалото. Сребристосинята рокля без гръб, която сякаш фокусираше светлината, контрастираше с матовата й кожа. Отсреща я гледаше лице с безгрижно светско изражение, обкръжено с ореол от едри къдрици.

— Не е зле, Сами — кимна към огледалото тя. — Баща ти и майка ти не биха те нарекли невзрачна сега, нали? Изяж се от яд, Елейн — продължи да се усмихва тя. — Сестра ти току-що спечели наградата за най-добро аматьорско комедийно шоу! — Нямаше намерение да допусне споменът за унизителното отношение на роднините да помрачи радостта й. — А сега е време да се превърна отново в Пепеляшка. Не мога да рискувам да съсипя роклята си. Кой знае, може пак да ми потрябва…

Спортните панталони и бледозеленият й пуловер бяха провесени отстрани на паянтовия параван-съблекалня, разположен зад гърба й. Не й се разделяше с прекрасната дреха. Чувстваше се съвсем различна в нея. Като победителка. Все пак накрая разумът надделя.

— Триумфът — произнесе с нравоучителен тон, докато се измъкваше от роклята — е състояние на духа, а не някакъв си скъпо струващ парцал. — Същите думи, които си бе повтаряла безброй пъти, за да си дава кураж.

Облечена само с чорапогащник, бикини и сутиен без презрамки, Сам се зае педантично с поставянето на роклята на закачалката. В този миг някой зад гърба й се прокашля. Тя подскочи, при което скъпата рокля се озова на прашния под. Сам моментално се наведе и я вдигна.

— Кой е? — обърна се и надникна над паравана тя.

От другата страна я гледаше многозначително усмихнатото лице на русокосия мъж, когото бе забелязала сред публиката. Той се усмихваше широко. А от двете страни на лицето му се виждаха две дълбоки трапчинки.

— Какво правите тук? — изгледа го спокойно тя.

Непознатият наистина имаше хубаво лице.

— Възползвах се от гледката — отвърна непознатият.

Саманта се изчерви за миг, но реши, че той сигурно се занася. Не би могъл да види друго, освен лицето й.

— Каква гледка? — попита подозрително Сам. Изпитваше силно желание да го постави на мястото му.

— Най-хубавата от доста време насам. Ако искате да запазите тайните си, никога не се преобличайте пред огледало — без да отмества поглед от нея, каза той.

С разширени от изненада очи, тя извърна глава и погледна зад себе си — действително цялата се отразяваше в огледалото!

— Ах, ти, любопитен натрапник! — извика вбесено тя, обърна се отново и скръсти ръце предизвикателно.

— Джейк — представи се учтиво той, — любопитният Джейк. Всъщност нито съм любопитен, нито съм натрапник. Просто станах жертва на обстоятелствата, за което съм им безкрайно признателен. — Още малко и устата му щеше да се цепне от самодоволната усмивка.

Саманта бе толкова възмутена, че не знаеше как да реагира. Опита да придърпа към себе си паравана и да се обгради с него. Ала единственият резултат от действието й бе, че го наклони опасно. Той падна, при което повлече и нея.

— Ей! — извика Джейк и пъргаво отскочи встрани. Успя да я хване навреме и преди да е разбрала какво става, я целуна.

Толкова леко, толкова бързо, че ако тялото й моментално не бе реагирало, не би повярвала, че изобщо се е случило. Който и да бе този мъж, знаеше как да целува. „Хей, какво правиш, та ти си почти гола!“, помисли ужасена. Тя бързо се овладя и го отблъсна. Скръсти ръце и застана предизвикателно срещу преценяващия му поглед.

— Така си дори по-хубава, отколкото в огледалото — каза с мека усмивка неканеният гост.

— Изчезвай оттук! — изкрещя Сам. Кой бе този мъж? Защо беше тук и я гледаше така похотливо? — Ще викам!

— Ако не ме лъжат ушите, вече го направи. — Разтърси глава, сякаш да дойде на себе си. После вдигна падналия параван и добави развеселено: — Подобни прояви на моминска свенливост ми действат изключително освежаващо.

— Освежен или не — процеди иззад паравана тя, — върви по дяволите!

— Не искаш ли да знаеш за какво съм дошъл? — попита той.

— Вече зная! — Бързо започна да се облича, преди да е станало още нещо. Едва не падна, докато обуваше панталона си. — Разиграваш евтин театър!

— Нищо евтино няма в онова, което видях — увери я той.

— Не си въобразявай, че това ме ласкае — сряза го, докато навличаше пуловера.

— А би трябвало, защото съм виждал най-доброто.

Тя излезе иззад паравана, като държеше в едната си ръка роклята, а в другата — закачалката.

— Чудесно — каза язвително и изигра страхотна пантомима на тема „Търсене на петна по рокля“.

— Във всеки случай, преди да вляза, почуках.

Бе застанал обезпокоително близо до нея. Присъствието му сякаш спираше дъха й и тя отстъпи крачка назад.

— Не съм чула — изрече ледено Сам.

— Защото разговаряше с някакви хора. Всъщност те къде са? — огледа се той. Малката стаичка беше празна и в нея не би могъл да се скрие никой.

— Говорех си нещо… — призна неохотно тя.

— Хм, говори си сама, крие парите си в чорапогащника… — Джейк отново се забавляваше. — Интересна личност си ти, Саманта Мадисън!

Парите й! Заради него забрави да ги извади. Не можеше да прецени дали е повече притеснена, или объркана.

— А ти… Как ти беше името? Джейк ли? — Той кимна утвърдително. — Ти си вбесяващо дразнещ човек!

— Ще промениш мнението си, когато ме опознаеш — обеща с подкупваща усмивка той.

Сам профуча край него в посока към вратата и изрече хладно:

— Нямам никакво желание да те опознавам! — Ако не беше толкова ядосана, едва ли би направила подобно изявление. Въпреки че не бе забелязала Брайън Сандърс и отхвърли предложението да гледа екзотични мъжки тела, не можеше да отрече, че господин Джеймс Еди-кой-си бе рядко хубав мъж. Палавите му ясносини очи я стрелкаха изпод тъмнорусия перчем. Косата му, макар и права, бе подстригана чудесно. Като повечето посетители на клуба тази вечер, и той имаше истински калифорнийски загар, а косъмчетата на ръцете му изглеждаха като златни. На рамото му бе безгрижно преметнато джинсово яке, несъмнено с цел подсилване на ефекта. „Ако бях мъж, имах толкова широки рамене и тесен ханш, сигурно и аз нямаше да ги крия под яке“, помисли Сам. Бе изненадана от себе си — с един-единствен поглед бе разбрала толкова много неща! Ако колежките й можеха да го видят отнякъде, щяха да полудеят по него! Тя обаче нямаше никакво намерение да се поддава, въпреки че този мъж несъмнено й харесваше.

Джейк бързо й препречи изхода, като я гледаше закачливо. Явно си играеше с нея.

— Не действай прибързано. — Вдигнала лице нагоре, Сам почти усещаше дъха му. — Още не знаеш от какво се отказваш.

— Сигурна съм, че носиш препоръчителни писма от приятелките си — изгледа го гневно тя, — но просто не ме интересуваш. А сега ще се махнеш ли от пътя ми, или да повикам собственика?

— Брайън ли? — попита той.

— Познаваш ли го? — премигна насреща му Сам.

— Естествено. Той ми е приятел.

— Чудесно. — Съмняваше се в думите му. — Приятелят ти ме помоли да отида при него в кабинета му след шоуто, така че бързам… — Безцеремонно отстрани ръката му, която препречваше пътя й като бариера.

— Ти си костелив орех! — засмя се очарован той.

— Налага се — подхвърли тя и забърза по коридора. Усети, че я следва и ускори крачка. Този похотлив тип вече я изкарваше от търпение! — За да се отскубна от хора като теб!

За нейно задоволство Джейк спря. Слава Богу!

— Толкова много хора с предложения за сериозен бизнес ли тичат след теб? — Гласът му отекна в сумрачния коридор.

— Какво каза? — бавно се обърна тя.

Джейк го прие като знак на промяна в отношението й.

— Аз съм импресарио. Казвам се Джейк Бенедикт. — Подаде й ръка. Сам я пое предпазливо, сякаш се боеше да не би той да си прави някаква шега с нея. — Но както виждам, името ми нищо не ти говори.

Не изглеждаше засегнат. Сигурно не беше важна личност.

— Така е — отвърна Сам.

— Не четеш вестници, нали? — полюбопитства Джейк, като продължаваше да държи ръката й.

— Не. — Искаше й се вече да я пусне. — А трябва ли да ги чета? — Усещаше, че я обливат горещи вълни. Беше тясно и задушно, а допирът на този мъж… Той държеше ръката й така, като че ли искаше да стане част от нея и това я караше да се чувства неловко и същевременно й доставяше удоволствие…

— Защо ли? — каза тихо той. — Защото, скъпа, много скоро името ти и снимките ти ще бъдат в тях. Само трябва да ми се довериш и да правиш онова, което ти кажа.

— Ти си последният човек, на когото бих се доверила! — Сам се отскубна, затича се по коридора и влезе в първата попаднала й врата, за да избяга от него.

— Ехей, това е мъжката тоалетна! — извика след нея Джейк.

Сам видя писоарите и се измъкна бързо, преди някой от посетителите в клуба да я е видял.

— Кабинетът на Брайън е нататък, по стълбите. Ще те заведа дотам — предложи й учтиво той.

— Не е нужно да си правиш труда. — Ускори крачка.

— За мен е удоволствие. — Джейк взе три стъпала наведнъж.

— Защо ме преследваш? — Вече се изнервяше. Дали щеше да я остави, ако извика, чудеше се, прехапала устни.

— Защото мисля, че в твое лице съм открил една бъдеща звезда. Освен това ми харесва да стоя в допотопни гримьорни и да наблюдавам полуголи дами — отвърна с усмивка той.

Наистина прекаляваше! Тя обаче не се обърна. Когато стигна вратата на Брайън, влезе направо, без да почука, и я затръшна точно под носа на натрапника. Надяваше се, че вече се е отървала!

Втора глава

— За първи път виждам толкова ядосана победителка — усмихна се насреща й Брайън, изненадан от внезапната й поява. Дори в обикновени дрехи в това момиче имаше нещо затрогващо. Радваше се, че тя спечели конкурса. А значи, щеше да я види отново.

— Сигурно другите победители не са били преследвани от разни особняци — отвърна Сам. Въпреки току-що преживяната тревога, изпита приятно гъделичкане от произнасянето на думата „победителка“.

— Знаете ли, че в гримьорната ми нахълта някакъв натрапник?

В този миг вратата зад нея се отвори и Сам се обърна.

— Не говори неопределено, нали ти казах името си? — пристъпи и застана до нея Джейк.

Тя направи крачка към Брайън, ала забеляза, че той се усмихва приятелски на преследвача й.

— Значи най-после дойде да видиш шоуто, Джейк — каза той.

— Вие май наистина се познавате — обърна се тя озадачено към Брайън, като гледаше ту единия, ту другия.

— За зла участ, да — отвърна през смях той. — Не ти ли се представи?

— Да, след като ме огледа похотливо — изрече с презрителен тон Сам. Брайън повдигна вежди въпросително.

— Ами — започна с дяволито пламъче в очите Джейк, — когато влязох в гримьорната, тя вече беше…

— Няма значение! — прекъсна го Сам. Не желаеше да слуша за неловката ситуация, в която бе изпаднала, и нямаше търпение да се окаже възможно по-далеч от този мъж, който явно се забавляваше за нейна сметка. — Господин Сандърс, споменахте ми нещо за награда.

— Да, става въпрос за мен — каза Джейк и седна до него.

Сам се направи, че не го е чула.

— Може би предпочитате да излезе? — попита я учтиво Брайън.

— Да! — с нескрито облекчение отвърна тя.

— Джейк — обърна се към него Брайън, — ще имаш ли нещо против?

— Да — отвърна той. — Но мога да почакам и отвън.

Думите му й прозвучаха като заплаха, ала докато го гледаше как затваря вратата, за момент бе обзета от странното желание да го спре. И за първи път в живота си не можеше да си даде някакво разумно обяснение. Тя се обърна към Брайън Сандърс. В него имаше нещо, което й действаше успокояващо. Интуитивно усещаше, че няма да я подведе. Докато този Джейк…

— Ставаше дума за парична награда — напомни тя.

— Заповядайте чека. — Нейната припряност го развесели. — Двайсет и пет долара не са кралска премия, но…

— Може и да мине за такава, ако е от краля на мишките — отбеляза Сам, но продължи да се усмихва. В случая важни бяха не парите, а онова, което символизираха.

— Истинската награда — продължи той — е възможността да излизате пред публика. — Лека руменина покри страните й. — Можете да идвате тук всяка вечер в продължение на седем дни и да изпълнявате монолога си преди „Чипс Уивър“.

„Чипс Уивър“ беше водещото заглавие в програмата на клуба. Преди да дойде тук, Брайън Сандърс бе работил във филмовия бизнес и в първокласни клубни заведения. За никого не бе тайна, че кариерата му залязваше. За момент й мина през ума дали пък нейната не изгряваше… Боже, какво й ставаше? Имаше си постоянна работа и заплата. Те й бяха жизнено необходими, за да отглежда детето си. Мечтите за бляскав успех бяха за хора, които можеха да си позволят да рискуват. Но не и за нея.

— Виждам, че се замислихте — отбеляза леко изненадан Брайън. — Всички приемат с радост. Наистина тук не е Лас Вегас…

— О, не — докосна ръката му Сам, ала не забеляза колко приятно му стана. — Просто не съм мислила за… представления.

— Ами тази вечер? — попита усмихнат той.

— Исках да докажа, че мога — призна тя. — Приятелката ми ме предизвика. А в такива случаи понякога върша и глупости — обясни тъжно и в този миг си даде сметка какво впечатление създават думите й. — Да не си помислите, че смятам идването си тук за глупост…

— Разбрах какво имате предвид — махна успокоително с ръка Брайън. — Все пак ми се иска да дойдете. Вие сте роден талант. Никак не е лесно да накараш хората да се смеят. Повярвайте ми. Тук съм се нагледал на неуспешни опити.

— От малка го умея — почти на себе си каза тя. Смехът бе станал нейно убежище. Можеш ли да се шегуваш със себе си, ставаш по-малко уязвим за останалите. Бе прозряла тази истина в доста ранна възраст. За миг се поколеба. Какво пък, нямаше да навреди на работата й! Защо да не се позабавлява няколко дни с мисълта, че е звезда? — Съгласна съм, господин Сандърс. Кога трябва да дойда?

— Утре вечер в шест и трийсет — отвърна с широка усмивка той. — Наричайте ме Брайън.

Сам се усмихна. Изпитваше особен ентусиазъм от възможността отново да излезе пред публика.

— Чудесно. До утре тогава — изрече тя с блеснали от радост очи, взе роклята си и тръгна към вратата.

— Един момент, забравихте да се подпишете — извика след нея Брайън, като държеше някакъв лист в ръка.

— Какво е това? — Изгледа подозрително формуляра.

— Договорът за работа. Нали искате да получите хонорара си? — Усмивка озаряваше приятните черти на лицето му.

— Искате да кажете — изгледа го невярващо тя, — че за това ще ми се плаща?!

— Да — едва се сдържа да не прихне Брайън. Нейната неосведоменост бе трогателна. — Ще ти се плаща.

Сам застана нащрек. Дали не й се присмиваше?

— Просто си мислех, че давате възможност на млади таланти да опитат късмета си в клуба ви. — Сви равнодушно рамене.

— Да, но вие издържахте блестящо изпита и преминахте бариерата. — Подаде й химикалка.

Сам го дари с усмивка, без да усеща двусмислието на думите му. После прегледа набързо договора и се подписа.

— До утре! — изчурулика тя и излезе. Искаше Беки да я види в това настроение, а не погълната от грижи как да свържат двата края. Мисълта за ласкавия прием на публиката за пореден път я изпълни с приятна топлина. Вървеше по тесния коридор, който водеше към клуба, и се усмихваше щастливо. Очите й бавно свикваха със сумрака след добре осветения кабинет на Брайън. Внезапно въодушевлението й изчезна — когато влезе в салона на клуба, през който трябваше да мине, за да излезе навън, съзря Джейк Бенедикт. Седеше на масата, на която го бе видяла по-рано същата вечер, и гледаше в противоположна посока. Сърцето й заби лудо. Ако я видеше, тя нямаше да успее да се измъкне. „Отзад би трябвало да има служебен изход“, мислеше изплашено.

Притесняваше я собственото й държание. От какво се страхуваше? За нея не би било проблем да го постави на място. Просто не желаеше да влиза в разправии точно сега. Искаше час по-скоро да се прибере вкъщи.

Сам откри задния изход и се подсмихна доволно. Само допреди час се беше страхувала да не й се наложи да го използва, в случай че се провали. Като се промъкваше сред кофите за боклук, тя стигна до жълтия фолксваген. Положи внимателно роклята на седалката до себе си и като закрепи окачалката на мястото за главата, разстла полите върху черната тапицерия.

— Добре ли е така? — попита я, сякаш бе живо същество, след което включи стартера. Колата изкашля няколко пъти и потегли. Беше се справила чудесно с бягството.

Сам влезе на пръсти в малкия, бедно обзаведен апартамент. И Беки, и Силвия спяха на дивана. Приятелката й бе легнала на една страна, с подпрени на масичката за кафе боси крака, прегърнала с една ръка детето, за да го предпази да не падне. Одеялото се беше свлякло на пода, а по включения телевизор вървеше някакво шоу. Сам го изключи и огледа наоколо. Не биваше да ги буди. Беше късно, Силвия бе уморена, а Беки — болна. За Бога, наистина трябваше да ги остави да спят!

— Е, звездата се завърна! — обяви на висок глас тя, безсилна да се сдържа повече.

Силвия отвори моментално очи и седна.

— Какво? Какво става? — извика тя, като се опитваше да запази спокойствие. — О, Сам! Разказвай! Как мина?

Беки, която лежеше до нея, се размърда в просъница.

— Сутрин ли е вече? — попита детето, без да отваря очи. — Не се чувствам достатъчно добре, за да отида на училище, мамо — едва се дочу съненото гласче.

— Тогава можеш да останеш вкъщи и да празнуваш с мен! — Сам се наведе и целуна дъщеря си по челцето. Момиченцето ококори големите си кафяви очи и обви ръце около врата й.

— Беше най-добрата, нали, мамо? Нали?

— Естествено! — смееше се Сам и я милваше нежно по главата. Кичури коса се бяха измъкнали от вързаната на любимите две опашки коса на Беки.

— О, Сам, това е прекрасно! — видимо развълнувана повтаряше Силвия. — Знаех, че можеш!

— Фасулска работа — сви небрежно рамене тя. — Е, не точно фасулска… Беше просто като леща. — Но когато срещна добродушния поглед на приятелката си, призна чистосърдечно: — Божичко, бях толкова притеснена! Бях обзета от невероятна сценична треска! — За момент приседна и се облегна на възглавницата. Пое дълбоко дъх и бавно го издиша, за да се успокои. — Нямаш представа как се чувства човек на сцената. — Лицето й се озари от вдъхновение. — Толкова е високо…

— Хайде, Сам, разказвай подробно — настоя Силвия.

— Значи подробно? — Преструваше се, че не забелязва нетърпението на приятелката си. — Ами, направо паднаха в краката ми!

— Така ли, мамо? — Беки стана от дивана.

— Точно така. — Сам скочи, повали я на пода и започна да я гъделичка, а тя се закикоти. — Единственото неприятно нещо беше един мъж, който нахлу в гримьорната и обеща да ме направи звезда.

— Хубав ли беше? — Силвия изглеждаше заинтригувана.

— Има ли значение? — махна с ръка Сам, ала приятелката й продължи да чака отговор. — Добре де, беше рус, красив и мускулест — предаде се тя.

— Много подробно описание, няма що — отбеляза Силвия.

— Такъв мъж просто трябва да се види. — Въпреки шеговития тон, споменът за инцидента я развълнува и Силвия го усети.

— Е, няма ли да ни разкажеш още нещо? — попита след малко тя. — Дължиш ми го. Онези надути кокошки от офиса никога нямаше да те убедят, ако не бях аз.

Сам погледна с обич тъмнокосата жена. Зад разрошената прическа, обикновеното усмихнато лице и възголемия нос тя виждаше единствено своята предана приятелка. Силвия я бе взела под крилото си от деня на постъпването й в „Айкън Иншурънс“. Тогава още не бе преглътнала обидата от развода, а бъдещето я изпълваше със страх. Със завидно търпение Силвия си бе проправила пътечка през бодливата тел, с която Сам се бе обградила. Така и не успя да разбере защо го бе сторила. По онова време държанието й беше като на гонено отвсякъде бездомно куче. Което далеч не беше без основание. Беки бе едва на годинка, когато Алан ги изостави, и Сам остана без пукната пара. Пред нея стоеше унизителната възможност да се върне при родителите си с подвита опашка и да чуе тяхното всезнаещо: „Нали ти казвахме…“ По-скоро би умряла! А трябваше да се грижи за детето си. За току-що навършилата деветнайсет години млада жена без никаква квалификация и диплома за завършено образование нищожната чиновническата заплата бе като дар от небето. Напускането на училище, както и бракът й с Алан за нея бе своеобразен акт на протест. За който си бе платила с лихвите.

Ако не беше Силвия, никога не би имала възможност да учи във вечерно училище и да получи този жизненоважен документ, какъвто бе дипломата. Силвия й помагаше и сама й предложи да стои при Беки вечер. Те двете бяха светлината в живота на Сам. Приятелката й нито за миг не бе престанала да я окуражава да върви напред. Може би ако я познаваше от по-отдавна нямаше да натрупа тази неувереност, която я спъваше на всяка крачка, и която й бе насадена от нейните родители. След като се разведоха преди двайсет години, те категорично бяха отказали да я вземат при себе си…

Макар че се бе случило толкова отдавна, продължаваше да я боли, сякаш бе станало вчера. Майка и баща й, твърде млади за толкова сериозен ангажимент, какъвто беше бракът, бяха осъзнали грешката си и бяха поели всеки по своя път, необременявани от детето си. Сам бе предавана като непотребен куфар от роднина на роднина, докато лелята на майка й, Джулия, не я бе прибрала при себе си. Макар и лишена от обич, Саманта бе доволна, че имаше дом, основните й потребности бяха задоволявани и с нея не се отнасяха като с ненужно бреме.

Бе живяла при нея, докато родителите й след неочаквана среща на някакво събиране, бяха подновили връзката си, довела до повторната им женитба. Наскоро след това се роди Елейн и тогава в изблик на неочаквано чувство за вина, я бяха взели при себе си. Ала никога не я приеха истински и за тях тя докрай си остана нежелана. Така нейната неувереност от семенце избуя в плевел.

Сам потрепери. Защо се връщаше към тези мъчителни спомени? Това бе минало. Предстоеше й нещо хубаво и вълнуващо, сивият й живот най-после бе озарен от светъл лъч надежда.

— Разбира се — каза ентусиазирано тя, — ще ви изиграя цялото шоу. При условие, че обещаете да не заспивате!

— Обещавам, мамо! — с ръка на сърцето каза Беки.

— Добре тогава. Завеса! — И тя се изправи пред скъпоценната си публика. Тъкмо когато свършваше първата част, някой почука на вратата. Двете със Силвия се спогледаха. Минаваше единайсет часът! — Малко е късничко за пощальона, нали? — пошегува се Сам, за да разсее безпокойството им.

Чукането обаче продължи.

— Кой е? — Тя се приближи до вратата с тройно заключване.

— Джейк Бенедикт.

Вбесена, Сам забрави за мерките за сигурност. Отключи светкавично и отвори широко вратата.

— Значи си ме проследил!? — Очите й мятаха мълнии.

— Няма такова нещо. — Гледаше я право в лицето и мило се усмихваше. — Поисках адреса ти от Брайън. Глаголът „проследявам“ означава да видиш, че някой излиза и да тръгнеш след него.

— Означава, всезнайко, че се мъкнеш след мен, а още по-точно, че ми налиташ!

— А как ме намираш? — попита нетактично той. Очите му блестяха на оскъдната светлина, идваща от апартамента й.

— Ужасно! — сряза го Сам.

— Да ме беше поканила да вляза — подхвърли Джейк.

— Изобщо не се надявай! — възмути се тя.

— Е, в такъв случай ще се самопоканя — и той влезе.

Сам го изгледа, сложила ръце на хълбоци. Как щеше да се отърве от този мъж? Погледна към Силвия за подкрепа, но на лицето й бе изписано недоумение от поведението й.

— Сега разбирам какво имаше предвид одеве, когато каза, че е трябвало да го видя — каза й уж тихо Силвия.

Джейк явно чу думите й, защото се усмихна многозначително.

— Здравейте — приближи се съвсем непринудено към Беки и Силвия той, сякаш нямаше нищо необичайно в посещението му. — Аз съм Джейк Бенедикт.

Беки му се усмихна плахо, а Силвия се ококори.

— Вие!? — възкликна с благоговение тя.

— Познаваш ли го? — напълно объркана попита Сам.

— Това е импресариото на Фелисия Адамс! Той я направи звезда… — изрече на един дъх Силвия. Тя поглъщаше с кориците всички списания за кино и не откъсваше нито за миг поглед от Джейк, който изглеждаше много доволен от държанието й.

— Единият от фактите е малко остарял — настани се на дивана и преплете пръсти на тила си той. — Вече не съм неин импресарио, но действително аз я направих звезда. Нея и още няколко много талантливи актриси. Както възнамерявам да постъпя и с теб. — Беше се обърнал към Сам.

— Нея?! — Силвия гледаше като омагьосана. Нейната Сам!

— Мама ще стане звезда? — обади се Беки. Макар да не знаеше какво означава тази дума, усещаше, че е нещо хубаво.

Това още повече ядоса Сам. Този Джейк направо бе омагьосал приятелката й и Беки. Всъщност той беше направо неотразим, при това не в онзи тривиален смисъл на думата, който се свързваше обикновено с шумотевицата около шоу бизнеса. Джейк Бенедикт бе неотразим по начин, който направо спираше дъха. Сам не можеше да определи дали очарованието му се дължи на самоуверената усмивка, или на блясъка на ясносините му очи. А може би защото я беше видял полугола… При този спомен страните й се обляха в руменина. Каквато и да бе причината, в живота й нямаше място за този мъж и тя нямаше никакво намерение да участва в глупави разговори за звезди, когато неговото недвусмислено желание бе да си намери отзивчива дама, с която да прекара нощта.

— Съвсем сигурно е, че ще стане звезда — каза Джейк на Беки. — Само трябва да престане да се инати и да ме изслуша.

— Ще заведа Беки да спи. — Силвия скочи и хвана детето за ръка. — А вие двамата си поговорете.

— Не желая да говоря с него! — Саманта не искаше да остават насаме.

— Чудесно — каза той. — Тогава само ще слушаш. Обичам моите момичета да са по-мълчаливи.

— Аз не съм едно от твоите момичета! — възмути се тя.

— Седни тук — посочи й мястото до себе си Джейк.

Сам продължи да стои права до него.

— Виж какво, ще…

— Седни! — заповяда с каменно изражение той. Острите нотки в гласа й не го бяха стреснали. Бе свикнал с подобни своенравни прояви и знаеше как да ги укротява. През десетте години на работа в шоу бизнеса бе успял да изгради няколко главозамайващи кариери. За беда, погълнат от непрестанните усилия да изпипа всичко перфектно, бе пропуснал да помисли за себе си. Което бе и причината да бъде изигран първо от Адриана Симпсън, а след това и от Фелисия Адамс. Беше пропуснал да вземе предпазни мерки срещу прекомерното им самолюбие. Седмица след като го бяха изиграли, двете бяха дали изявления в пресата, че са му „много признателни“ за всичко, което е направил за тях, но че било време да продължат сами по-нататък. И бяха продължили — към по-известни агенции, готови да изпълняват всяка тяхна прищявка. Джейк не ги глезеше и не ги ласкаеше. Понякога дори се държеше като фелдфебел с тях. Но може би тъкмо затова резултатите му бяха зашеметяващи. Вторият инцидент го бе накарал сериозно да се замисли. С наранено от обида достойнство, той се закле никога вече да не се доверява на клиентките си. Трябваше да бъде груб, дори безцеремонен с тях.

Брайън го беше поканил да дойде в клуба за Нощта на аматьорите, за да забрави проблемите си и да се позабавлява няколко часа. Той обаче се натъкна на истинско предизвикателство, започнало от мига, в който реши да убеди тази дама, че има всички изгледи за блестяща кариера.

Сам седна на самия край на страничната облегалка на дивана.

— Ела по-насам — рече й Джейк. — Няма да те изям.

— Приятелката ми е в другата стая — предупреди го наежено тя. — Годеникът й е полицай. — Което беше чиста лъжа.

— Все някой трябва да бъде и такъв — отвърна той. — Слушай, няма от какво да се страхуваш — започваше леко да губи търпение. Обикновено жените се отзоваваха с готовност на предложенията му — както в делови, така и в личен план. Подобно отношение бе съвършено ново за него.

— Не се страхувам — сопна му се Сам.

— В такъв случай седни до мен. Не обичам, когато жените ме гледат отвисоко.

— О! — подскочи при тези думи Сам. — Значи си самолюбив егоист, който не признава равноправието между мъжете и жените!

— В известен смисъл, да — потвърди Джейк. — А сега спри да се заяждаш и ме изслушай.

Сам се премести по-близо до него. От тежестта й диванът леко хлътна и тя почти се допря до Джейк, който моментално се възползва от обстоятелството и преметна ръка през раменете й, сякаш това бе най-естественото нещо на света.

Сам протегна лявата си ръка, за да махне неговата от дясното си рамо, но той я хвана в своята. Усети, че я облива гореща вълна. Чувстваше китката му опряна до гърдата си, чието връхче предателски се бе втвърдило от допира и от възбуждащия аромат на одеколона му. Това изглежда не му убегна, защото усмивката му стана по-широка, при което на бузите се появиха двете трапчинки.

— Така е по-добре — заключи Джейк.

Но не и за Сам, която преживяваше втора сценична треска! Сега обаче нямаше публика и един Бог знаеше как щеше да се измъкне от създалата се ситуация…

Трета глава

— Така е доста по-добре — повтори Джейк приглушено и с показалеца на лявата си ръка повдигна леко брадичката й.

Пулсът й се учести застрашително, ала тя бързо се отдръпна.

— Какво мислиш да правиш? — попита го надменно.

— Нарича се целувка — след кратко мълчание отвърна той.

Сам възмутено отърси рамене от ръцете му и понечи да стане, но изгуби равновесие, политна назад и отново седна. Не й стана ясно как точно се бе случило това, но фактът си беше факт — тя седеше в скута на Джейк!

— Но защо, госпожице Мадисън, толкова е ненадейно… — Той направо сияеше!

Тя отново скочи — този път успешно — и го изгледа унищожително.

— Зная добре как се нарича — каза по повод думите му за целувката. — Зная как се наричаш и ти. — Надяваше се да не е усетил тръпката, която бе преминала по тялото й, когато бе в скута му. Нещо я притегляше към него и това я плашеше повече от публиката в клуба преди няколко часа. Последният път, когато бе допуснала сърцето й да бие така лудешки, бе заплатила твърде висока цена — един несполучлив брак, разбил и без това ниското й самочувствие. Нямаше да позволи това да се случи отново!

Джейк въздъхна. Чудеше се дали си заслужаваше труда. Да, отговори си веднага. Интуицията никога не го бе подвеждала. Макар да се запъваше като магаре на мост, тази Саманта бе изключително талантлива. Бе уверен, че ще оправдае очакванията му. Скръсти ръце и я погледна с интерес.

— Аз се казвам Джейк Бенедикт — каза спокойно той. — Понякога ме наричат „Скъпи Джейк“, друг път „О, Джейк“, а от време на време и „Страхотния“. Но нека направим първата крачка едновременно. — Той се изправи и застана срещу нея. После обгърна раменете й. — За да спреш да се стрелкаш наоколо като гълъб през ловния сезон и да ме изслушаш.

— Не виждам защо трябва да го правя — опита да се измъкне.

Без успех. Чувстваше дланите му, които сякаш прогаряха пуловера и оставяха белези по кожата й. Топлината, която излъчваха, се разливаше по цялото й тяло. Не искаше да стои толкова близо до него. Имаше нещо доста притесняващо в това да усеща дъха му в лицето си. Той ухаеше така изкусително! Какво толкова би могло да се случи, ако му позволеше да я целуне? Силвия беше в другата стая, не бяха сами в безлюдна тъмна алея.

— Обичаш ли парите? — попита Джейк.

— Естествено — отвърна тя. Що за въпрос?

— Най-после нещо нормално в теб — отбеляза той. Сам опита да се измъкне отново, но Джейк продължаваше да я държи здраво. — Мога да ти помогна да ги имаш… Да ги спечелиш — поправи се той, видял в зелените й очи подозрително пламъче.

— Просто ей така ли? — изрече със сарказъм тя.

— Не, не ей така — отвърна той. — Ще е необходима работа, упоритост и още куп досадни подробности. Ала ти притежаваш най-важното качество.

— И кое е то? — попита предизвикателно Сам.

— Онова, което те отличава от другите.

— Сигурно е много особено — погледна го подигравателно тя.

— Бих го нарекъл по-скоро неопределимо. Ала то те прави неповторима и публиката го усеща веднага. Това нещо, както и аз, ще ти помогнем да станеш звезда.

— А защо и ти? — попита с привидна сериозност Сам.

— Защото зная как да те направя звезда. Макар тези, които създадох като звезди, да решиха, че могат да блестят на шоу небосклона и без мен. — Той потръпна. — И вероятно ще успеят, като се възползват от наученото при мен. Когато попадна на добър материал, аз наистина правя чудеса.

— И според теб, аз съм такъв материал — рече тайнствено Сам.

— Е, не си двайсет и четири каратово злато, но ще станеш. Повярвай ми, скъпа! — Джейк наклони отново лице към нейното.

— Дубле — прошепна отчетливо на милиметри от устните му Сам. Той спря порива си и я погледна изумено. — Аз съм дубле — повтори вече по-силно. — Простичък е, но в същото време върши идеална работа. — От думите й лъхаше подчертано презрение.

— О, далеч не е толкова прост и обикновен — увери я Джейк.

Този път нямаше да отлага. Устните му намериха целта си. Нежните пипалца на целувката му проникнаха в най-тайните кътчета на душата. За секунда Джейк долови онова скрито нещо, което бе усетила и публиката. Тази нейна част жадуваше за признание.

Наистина ли този изключително привлекателен мъж ще й помогне да стане известна? Сам трепна и се овладя. Залогът бе твърде висок.

Усети ръцете му да се плъзгат от раменете й надолу. Нежните връхчета на гърдите й се втвърдиха. „О, не!“, премина като светкавица през ума й и тя го отблъсна, трепереща и останала без дъх. Не биваше да му позволява да забележи слабостта й. Помълча за миг, докато дишането й отново се нормализира. Вече не се съмняваше в истинските му намерения. Явно репутацията му служеше за параван на любовните авантюри. Тя се изправи в целия си сто и шестдесет сантиметров ръст.

— Чудесна реч, Джейк Бенедикт! — каза с равнодушен тон Сам. — Боя се обаче, че няма да ти подсигури подслон за нощта.

— Имам къде да спя. Освен това имам офис и телефон. — Връчи й визитната си картичка. — Не се страхувай да я използваш.

— Не ме е страх — вирна брадичка Сам. — Просто не съм толкова оглупяла!

— Аз не работя с глупачки — отвърна Джейк.

— Аха, значи преди да им се нахвърлиш, проверяваш коефициента им на интелигентност — изрече грубо тя.

Той запази спокойствие, макар думите й да го засегнаха.

— Никога не правя нищо насила — изрече Джейк и прокара пръст по лицето й. — Доколкото си спомням, на чувствата ми винаги е било отговаряно с взаимност. — Гледаше я предизвикателно в очите, от което гърлото й пресъхна. — Освен това моето предложение е за съвместен бизнес.

— Като тази целувка ли? — подсмихна се тя.

— Тя беше експеримент — отвърна той. Невероятно сините му очи сякаш я хипнотизираха! — Исках да проверя наличието на един специален мозъчен център.

— Какъв център? — полюбопитства Саманта и Джейк се усмихна.

Първата й мисъл бе, че й се присмива. След това обаче забеляза, че очите му са сериозни. И топли. Като целувката му…

— Ето тук, под тази твърда сладка обвивка. — Той прокара пръсти в косата й и я погали. — Като бонбоните, които продаваха, когато бях дете. Когато пробиеш твърдата сладка черупка, вкусваш прекрасен голов крем…

— Не разчитай да го опиташ — сряза го Сам.

— Вече го опитах. Страхотен е!

— Слушай, Джейк Бенедикт — с присвити очи започна тя, — защо не се върнеш при своите холивудски красавици, които процъфтяват под грижите ти? Живея в Ню Йорк, откакто се помня, и досега никой не е успял да ме измами. Няма да успееш и ти! — Изявлението й обаче не го разколеба. Сам започваше да се безпокои как ще се отърве от него.

— Онзи монолог в клуба… — Джейк продължавайте да я гледа в очите и погледът му сякаш проникваше в душата й. — Всичко това е истина, нали?

Цялата изтръпна. Искаше й се да избяга. Беше разбрал всичко за по-малко от половин час! Имаше насреща си много опасен мъж!

— Не се прави на Зигмунд Фройд! — с мъка овладя гласа си тя.

— Нямам такова намерение. Но когато не си на сцена, наистина трябва да продължиш играта си в леглото… — Той отпусна ръце и Сам веднага се освободи от хватката му. Отиде до вратата и я отвори демонстративно.

— Хайде сега ти се пренеси в своето легло! У вас!

Джейк тръгна към вратата, без да откъсва поглед от нея.

— Оградите от бодлива тел открай време са ме интригували — каза той. — Притежавам обаче чудесна ножица за тях.

— При нарушаване неприкосновеността на частната собственост се стреля без предупреждение — изрече хладно Сам.

— Ще рискувам. — Той се наведе към нея. Странно как бе успял да я доближи отново. Тя се опита да отстъпи, но пътят й бе преграден от вратата. За миг си помисли, че ще я целуне отново… Не го направи. Какво й ставаше, за Бога?! Бе почти разочарована…

— Очаква те прекрасно бъдеще. — Той пъхна визитката в ръката й. — Не проигравай шанса си. Моля те! — И преди Сам да си даде сметка, че това вече не е заповед, а молба, Джейк вече си бе отишъл…

А тя стоеше и гледаше към затворената врата.

— Саманта Мадисън, ти си абсолютна идиотка! — Сложила слабите си ръце на хълбоците, Силвия я гледаше неодобрително.

— Благодаря — измърмори Сам. — Много мило от твоя страна. — Отиде в спалнята до леглото си и се просна отгоре, сграбчила възглавница.

— Как можа да откажеш?! — изрече невярващо приятелката й.

— Да откажа какво? Да прекарам нощта със знаменитост? Не, благодаря! — заяви ядосано тя.

Къде изчезна радостта от успеха? Беше се стопила в мига, в който този ужасен Джейк я целуна. Дано утре вечер да не се появи отново в клуба. Можеше да разруши всичко…

— Сам, той ти предлагаше шанса на живота ти! Ако за миг бе спряла да се инатиш, щеше да го разбереш.

— Силви, той просто ми се сваляше — изрече отегчено тя, докато разтриваше врата си. Изведнъж се почувства уморена.

— Това е отделен въпрос — отвърна Силвия.

— Там е работата, че не е. Не искам да обърквам живота си.

Усещаше интуитивно, че Джейк ще бъде източник на усложнения. Наистина имаше нужда от изяви пред публика, ала не би искала да види жаждата в очите на Джейк утолена. Знаеше колко боли, когато те изоставят. А този мъж едва ли щеше да се посвети единствено на нея…

— Да объркаш живота си? Сам, твоят живот е най-подреденият, който някога съм виждала. Ставаш, отиваш на работа, връщаш се у дома, играеш с Беки и си лягаш. И това ако не е досада!

— Ще изпробвам твоя вълнуващ начин на живот другата седмица!

— Повярвай ми — Силвия взе ръцете й в своите. — Джейк ти предлага невероятна възможност да промениш живота си!

— Добре, да кажем, че си права — стана от леглото Сам. — И че той от чист алтруизъм ми предлага незабавен успех…

— Не каза „незабавен“… — поправи я Силвия.

— Ти какво? — завъртя се на пети към приятелката си Сам. — Да не би да си стояла с ухо, долепено до вратата!?

— Ами… Беки заспа веднага и аз нямаше какво друго да правя — призна чистосърдечно тя. — Сам, това е големият ти шанс!

— Шанс?! — извика тя. — А ако се окаже провал? Не мога да поема такъв риск! Трябва да мисля за детето си!

— А искаш ли то да прекара живота си в досегашното безпаричие?

— Поне стигат за покрив над главата и храна — отвърна ядосано Сам и продължи вече по-меко: — Зная, че не ми мислиш злото и може би този Джейк наистина е свестен човек. Но за успех са нужни упорит труд и пълно себеотдаване. Ще трябва да напусна работа. А как ще се прехранваме междувременно?

— Имам малко отделени пари… — започна с жар тя.

— О, Силви! — прекъсна я Саманта. — Приятели като теб се срещат веднъж на милион! — Прегърна я нежно.

— Такива като теб също — отвърна Силвия и я погледна в очите. — Сигурно Джейк Бенедикт е съзрял онова, което виждах в теб през всичките тези години.

— Охо! Значи затова се навърташ около мен? Очаквала си да стана световноизвестна комедийна актриса, за да получиш своя дял, а? Ах, ти!

— Моля те, поне веднъж бъди сериозна. Зная, че ще се справиш. — Силвия огледа износената мебелировка, наета от собственика на блока. — Можеш да се преместиш при мен. Аз ще се грижа за Беки, когато си на турнета.

— Охо, на турнета, значи! — каза през смях Сам, като я гледаше с обич. — Значи за всичко си помислила?

— Да — кимна тя. — Само не знаех как да те накарам да направиш първата крачка.

— Това е, скъпа моя, защото е твърде сериозна. — Въздъхна и отново се отпусна на леглото. — Трябва сама да преценя кога съм готова за нея. Не бих искала да се проваля.

Силвия приседна на ръба на леглото.

— Няма да се провалиш, повярвай ми! — изрече пламенно тя.

— Толкова ли си убедена? — Звучеше й невероятно. Всички я бяха смятали за посредствена. Беше се примирила с мисълта, че няма никакви изгледи за успех. Бе живяла в сянката на Елейн, с която не се и надяваше да се мери, а и никой не би очаквал това от нея. Беше просто Сам. Въпреки това като малка мечтаеше да направи нещо изключително, за да докаже на всички, че и тя е значима личност. Когато порасна обаче, реши, че мечтата й е неосъществима, затова я уби и погреба…

Ала когато Силвия настоя да се яви на конкурса в „Лен ъв Комеди Клъб“, Сам почувства, че мечтата й се възражда! Желанието да бъде различна, да я забележат и да я оценят се бе появило отново. И бе спечелила! По целия път до вкъщи си повтаряше, че просто ще се позабавлява с предстоящата си едноседмична изява на сцена, ще я скъта в сърцето си и после всичко ще продължи постарому. Това щеше да бъде звездният й миг. Повечето хора не можеха да се похвалят и с толкова.

Ала дълбоко в себе си съзнаваше, че иска много повече… И сега изведнъж Джейк Бенедикт й даваше шанса да го получи, а тя се боеше да поеме риска, за да не изгуби и малкото, което имаше.

— Убедена съм, че ще успееш, Сам! — гледаше я с доверие Силвия. — Ти си много талантлива!

— Виж ти! Колко е сигурна! — каза насмешливо тя.

— Да! — Приятелката й стана и сложи ръка на рамото й. — Сигурна съм. Помисли по този въпрос. Сам. Помисли — повтори умолително тя. — До утре. Ще се видим в офиса. — След тези думи излезе и затвори внимателно вратата зад себе си.

Саманта стана и се зае да подреди всекидневната. Трябваше да си намери някаква работа. Беше преуморена, но се съмняваше дали ще заспи в близките няколко часа. Твърде много неща се бяха случили. Наведе се и механично засъбира пастелите, разпръснати под неразтребената масичка за кафе.

Дали предложението на Джейк наистина бе нейният шанс? Но шанс за какво? За пари? За слава? Или за още нещо? Преди да се роди Беки, бе дръзвала да върши неща, които малцина биха се осмелили. Сега обаче не можеше да си позволи да предизвиква съдбата. Дали пък не използваше Беки като оправдание, за да се скрие от рисковете в живота? Не, това беше единствената й разумна алтернатива. „Я се стегни, момиче, твърде стара си, за да се захващаш с подобни глупости!“, каза си тя. Опита се да мисли за нещо друго, ала мислите й не бяха шепа разноцветни пастели, за да ги прибере в розовото несесерче. Вътрешният глас й нашепваше, че ако не се възползва от шанса си сега, цял живот ще съжалява. „Рискувай! Или има и друга причина да се инатиш толкова?“, бе попитал той.

За миг се стресна. Каква друга причина би могло да има? Прекоси помещението и влезе в малката кухня. Повъртя се и извади от шкафа бурканче нес кафе иззад полупразното шише олио и кутията пшенична каша. За разлика от останалите хора, на нея то й действаше като приспивателно. Надяваше се и сега да има същия ефект.

— Страхуваш се да бъдеш с него. — Сам произнесе на глас тези думи и за малко да изпусне лъжичката с последните кристалчета кафе. Това откритие я смути и тя се изчерви. Представи си ясно закачливия му поглед и чувствената извивка на устата… „Защо толкова се страхуваш от него? Той е само… един хубав мъж“, каза си ядосана.

Хубав мъж, който предизвикваше у нея странно безпокойство и чиято целувка я бе изпратила в непознати висини. Мъж, готов да заложи парите и името си на нейния талант.

Добре тогава. Утре ще отиде в офиса на Джейк и ще му заяви, че приема предложението му. Това, помисли си с усмивка, ще го постави на мястото му.

От матовата повърхност на чайника я гледаше разкривеното й отражение. Може би Силвия беше права, може би наистина притежаваше онази рядка дарба, която да я направи звезда. Или поне да й осигури по-добър живот. Заслужаваше си да опита. Дори ако трябваше да се срещне отново с Джейк Бенедикт!

Отиде в стаята и си легна, без да пали лампата. Дори не си направи труда да се съблече.

След няколко минути вече спеше с усмивка на уста…

Четвърта глава

— Не може да влизате там! — извика високата невзрачна секретарка, а очите й сякаш щяха да изскочат над очилата.

— Мога, и още как! — изфуча насреща й Сам и почти я блъсна.

Джейн Карстеърс бе свикнала със странните прояви на хора, решени на всяка цена да проникнат в кабинета на шефа й с надеждата да го убедят, че си заслужава да им помогне да станат знаменитости. Те обаче винаги се стараеха да й се харесат. И никога не нахълтваха и не крещяха като тази жена. Направи всичко, което бе по силите й, ала не успя да я спре.

Яростта на Саманта беше в странен контраст със стилния, облицован с дърво кабинет, в който се озова. Джейк я погледна иззад масивното бюро и за малко да изпусне телефонната слушалка.

— Господин Бенедикт! — извика отчаяно Джейн. — Аз…

Той й направи знак да се успокои, като кимна разбиращо.

— Наистина те очаквах днес — призна той, вперил поглед в Сам, — но не точно по този начин.

Тя също си беше представяла срещата им по-различно. Гръмотевичната й поява тук се дължеше на Джордж Шелби, директора на застрахователната компания и нейния началник Гари Спейно — червендалест мъж със зализана черна коса и очила с рогови рамки, зад които цял живот опитваше да се скрие. Бе го помолила да й разреши да отсъства две седмици от работа, ала Спейно изпитваше панически страх от вземане на решения и веднага отиде да попита главния. Безкръвните устни на Шелби бяха процедили: „Не“ — и Спейно го повтори със заекване, като избягваше погледа й.

Най-напред Сам бе като втрещена. После я обзе ярост. Вече пет години работеше в компанията и бе отсъствала само два дни! Беше идвала тук болна и с температура! Сега искаше не платен отпуск, а само да й пазят мястото, докато се върне.

Идеята за отпуска й бе хрумнала в колата на път за работа. В съзнанието й беше споменът за аплодисментите, толкова неизказано прекрасни… Визитката на Джейк беше в чантичката й. Да, наистина ще му се обади. Първо ще се уговори с шефа си да отсъства известно време, а след това ще отиде в офиса на Джейк.

Намеренията й обаче претърпяха пълен провал. Шелби бе вбесен от една страна от факта; че го занимават с такава дреболия, а от друга — че някаква незначителна служителка се осмелява да иска от него да преразгледа решението си.

— Уволнена е! — бе заявил категорично той.

Ами сега?! Нейното сигурно убежище й бе отнето. Пет години старание да направи добро впечатление, за да може някога да се издигне в омразната служебна йерархия, бяха отишли по дяволите!

Защото повярва в думите на Джейк Бенедикт и си позволи да витае из облаците! Неспособна да издържа повече тежестта на случилото се, тя насочи острието на гнева си срещу Джейк.

— Знаеш ли какво направих днес? — Очите й мятаха мълнии, а гласът трепереше от ярост.

Той остави слушалката и кимна на секретарката да излезе и изрече учтиво:

— Не смея да гадая. — Бе усетил дълбоката болка зад враждебното й държание.

— Поисках разрешение да отсъствам няколко дни от работа — насили се да се овладее тя. — Аз ти повярвах! — В големите й очи се появиха сълзи, които геройски сдържаше. — Повярвах, че ме очаква успех, и затова поисках тази отпуска!

На Джейк не му идваше наум какво толкова би могло да се случи и затова каза най-неприятното, за което се сети:

— Уволниха те, така ли? — Мекото кожено кресло, което й поднесе, леко я удари под коленете и тя се отпусна в него. Тялото й се очерта под свободната рокля от памучно трико.

— Да — изстена Сам. — Уволниха ме. — После го изгледа изненадано. — Как разбра?

— Притежавам изключителни способности. — Усмихна се непринудено и отиде до дискретния бар в дъното. Реши, че ще е най-добре да й направи коктейл от портокалов сок и водка. — Освен това — пусна две кубчета лед в чашата й, — не ми приличаш на човек, който върши нещата наполовина. Заповядай — подаде й питието той.

— Не очаквах да ме уволнят… — Бе изморена и изплашена.

— Искаш ли да ми разкажеш какво се случи? — попита Джейк и премести стола си до нейния.

— Какво те засяга? — Тръсна предизвикателно кестенявата си коса, при което един кичур падна на челото й.

— Засяга ме. — Той протегна ръка и го отмести.

Саманта изглеждаше толкова объркана и изплашена, че за миг изпита желание да я вземе в прегръдките си и да я предпази от всички възможни неприятности. Това го изненада. Винаги се бе държал на разстояние от жените, с които работеше. Родени да станат звезди, те притежаваха нюха на хищници и жестокостта на акули, а негово основно правило бе да стои далеч от тях. Никога не се обвързваше емоционално с клиентките си. Ала този път бе различно и причината се криеше във факта, че Сам му приличаше на безпризорно хлапе. Усмихна се при мисълта как ще изскочи от кабинета му като див петел, ако й го каже. Но именно това качество го беше впечатлило по време на изпълнението й предишната вечер и на него възнамеряваше да заложи. Сега обаче имаше други грижи. — Ако си кажеш болката, може да ти олекне. — Едва се сдържаше да не я прегърне.

— Всичките ми неприятности идват от говоренето — призна печално тя и отпи от чашата си. — Това не е портокалов сок — констатира след леко закашляне.

— Едната от съставките му е.

— Слушай, ако си решил да… — В очите й проблесна подозрение и тя бързо остави чашата върху поставката.

— … да те напия ли? — довърши вместо нея Джейк. — Скъпа, не зная какви мъже си познавала, но трябва да престанеш да се мислиш за неотразима прелъстителка — подразни я. Страните й пламнаха.

— Нямах предвид… Не се мисля за… — замънка объркано Сам.

— Ти наистина си привлекателна — Гласът му бе спокоен. — Не се наемам да гадая, но в момента ме интересува таланта ти, а не гръдната ти обиколка. Снощи видях и двете, но залагам повече на първото. — Искаше да я накара да се отпусне. Но истината бе, че тя го привличаше неудържимо от мига, в който я видя на сцената. Бе се вкопчила в микрофона като в спасително въже и си придаваше вид на смела и обиграна актриса. Още тогава той изпита влечение към нея, което тогава отдаде на таланта й…

Саманта се изчерви от възмущение, но прехапа език и замълча. Даваше си сметка, че Джейк е последната й надежда, преди да се регистрира в бюрото за безработни. А прилична работа не се намираше лесно…

— Сипах ти малко водка, за да се отпуснеш, а не за да те напия. — В очите му танцуваха весели пламъчета. Подаде й чашата. — Пък и едва ли бих те харесвал пияна. Обядвала ли си?

— Имам чувството, че ако сложа нещо в устата си, ще ми прилошее. Но не обичам да се излагам на рискове. — Пое чашата от ръката на Джейк. — Килимът ти струва цяло състояние.

Телефонът иззвъня и той насочи вниманието си към него. Сам се възползва от паузата, за да огледа кабинета. Меките кафяви тонове и удобствата създаваха атмосфера на уют и говореха доста добре за собственика му. Богат, с вкус — нито консервативен, нито крещящ, човек, който знаеше какво прави и който умееше да владее положението при всякакви обстоятелства. Тя стисна устни. Нима щеше да му позволи да се разпорежда с ума и тялото й? Не, нямаше! Те си бяха нейни и нямаше никакво намерение да ги преотстъпва някому! Отпи от чашата бавно и продължително. Буцата в стомаха й започваше да се топи.

— Джейн — каза Джейк на секретарката по интеркома, — отмени всичките ми разговори. Ще бъда зает за малко. — Гостенката му го изгледа над ръба на чашата си. — А може и за по-дълго.

Сам преглътна. Какво ли беше намислил? Струваше й се, че ако Джейк не отмести сините си като езера очи от нея, ще се удави в дълбините им.

— Предпочитам да не се задържам за дълго — изрече неочаквано тя, за да разсее евентуалните му задни мисли. В негово присъствие чувстваше независимостта си застрашена. Може би това се дължеше на особеното й психическо състояние в момента, а може би — защото част от нея копнееше някой да поеме грижите й и да мисли за всичко вместо нея. Каквато и да беше причината, истината бе, че този красив и енергичен мъж я привличаше неудържимо! А сега най-малко й трябваха неприятности.

— Предпочитам да си по-кротка — заяви той.

— Е, аз тръгвам… — понечи да стане Сам.

— Скъпа, та ние дори не сме сключили договор. — Той отвори едно чекмедже в подреденото си бюро.

— Не съм ти скъпа!

— Все още не — измърмори Джейк и затърси из книжата.

— Моля? — не разбра казаното Сам.

— Една стара полска пословица гласи: „Никога не се опълчвай срещу съдбата си.“ Това ще направи живата ти ужасно скучен.

— Е, поне за твоя такава опасност няма — подсмихна се тя. Ако се съдеше по жените, чиито снимки бяха наредени зад бюрото му, и дума не можеше да става за скука. Може и да бе изгубил двете си най-известни клиентки, но очевидно имаше предостатъчно, за да му доскучае.

— Права си — отвърна той и продължи да рови из чекмеджето.

— Ти такъв ли си? — попита ни в клин, ни в ръкав Сам. Стана и се надвеси над бюрото, за да види какво прави.

— Какъв? — попита Джейк, държейки някакъв дълъг формуляр, по всяка вероятност обекта на издирването му.

— Поляк — каза тя.

— Да. И ако не искаш да провалиш кариерата си — кимна към документа, — никога не си прави майтап с това.

— Етническият произход на хората не е повод за подигравки — изрече искрено Сам.

Изпитият коктейл я правеше податлива за усмивките му, което започваше да я тревожи. Тя го харесваше. За първи път срещаше мъж, който не се засягаше от шегите й и й отвръщаше със същото. Но беше ли това достатъчно, за да му се довери? Едва ли. Изобщо на кого, освен на Силвия, би могла да разчита? Тази мисъл й навя особена тъга.

— Ето — сложи пред нея дългия документ и й подаде химикалка той. — Подпиши го.

— Какво е това? — Бе ужасена от плетеницата непознати термини. — Декларацията за независимост ли? Ще са ми нужни поне две седмици и огромен речник, за да успея да разчета само първия абзац!

— Това е нашият договор — усмихна се той.

— Значи си бил съвсем сигурен, че ще дойда. — Бе видяла името си в началото на документа. Нямаше ли да направи поредната си грешка? Дали не беше по-добре да премисли?

— Нека кажем, че бях „изпълнен с надежда“. Ако искаш го вземи и се посъветвай с адвокат — предложи й.

Фактът, че не настояваше да го подпише веднага и после да го прибере, донякъде я успокои.

— Нямам адвокат. Дори разводът ми бе в стил „направи си сам“ — призна в изблик на откровеност тя.

— Значи да смятам, че не си омъжена — рече видимо доволен Джейк.

— Обикновено това се разбира под „разведена“. — Искаше да прозвучи безгрижно, но не й се удаде. Нищо не можеше да убегне от проницателния му поглед. Караше я да се чувства странно уверена и същевременно я лишаваше от самоконтрол. Как изобщо бе възможно това? Изведнъж почувства главата си замаяна. Погледна подозрително чашата си.

— Да не би да видя нещо вътре? — засече я Джейк.

— Пиянски халюцинации — смънка тя.

— Обядът ще ги прогони — увери я той. — Възнамеряваш ли да подпишеш сега? — кимна към договора.

Сам си придаде замислен вид. Как беше възможно английският да звучи толкова объркващо? Не можеше да си позволи да плаща на адвокат, за да й го разтълкува. Оставаше й единствено да се прекръсти и да се надява на най-доброто.

— Значи ли, че с този договор се превръщам в твоя робиня?

Джейк се опря на бюрото си и скръсти ръце.

— В общи линии значи, че ще бъда твой импресарио и ще се заема с теб, в замяна на което ще получавам петнайсет процента от всичките ти приходи.

— Би ли ми обяснил какво разбираш под израза „да се заемеш с мен“? — попита предпазливо тя.

Джейк се засмя.

— Че ще се заема с твоя маркетинг и реклама, за да те превърна в конкурентоспособен продукт в света на шоу бизнеса. Като целта е да накарам собствениците на най-известните клубове в света да не могат да заспят, докато не видят името ти изписано на първо място в програмата им. — Бавно я заобиколи и като постави ръце върху схванатите й рамене, започна леко да разтрива врата й. Сам опита да се отдръпне, но той не й позволи. — Всичко останало, което според теб означава този израз, не влиза в договора ни.

Натискът на силните му пръсти подейства чудесно на скованите й рамене и вратни мускули. Ала общият ефект от допира му нямаше нищо общо с отпускането!

— Единственото ми желание е да направя успешна кариера. — Думите й трябваше да прозвучат твърдо и убедително. Вдигна глава и го погледна. — Искам да осигуря бъдещето на Беки и не желая никакви усложнения.

— Нито пък аз — увери я той.

И двамата лъжеха, като чудесно го съзнаваха.

— Този договор ми осигурява изключителни права над теб… Да работя с теб — бързо се поправи той — за период от пет години. Ако се откажеш, ще трябва да ми платиш неустойка.

— Пет години?! — повтори втрещена Сам. — Живо заробване!

— Според Библията Яков е работил заради Рахел седем години — изрече с нравоучителен тон Джейк.

— Да, и накрая вместо нея, баща й му пробутал Леа — добави тя.

— Ще трябва да ми се довериш. Иначе нищо няма да излезе.

Чак такъв лукс едва ли можеше да си позволи, но поне засега нямаше друг избор. Ако се появяха усложнения, щеше да му мисли. „Съдбоносен миг“, мина й през ума, като хвана химикалката. Беше двайсет и пет годишна, разведена, безработна, живееше в апартамент под наем, който собственикът повишаваше от другия месец, и с дете, което разчиташе единствено на нея. Нима можеше да стане по-зле?

Сам тържествено се подписа. Джейк едвам я изчака да свърши, взе договора и го размаха във въздуха.

— От сега нататък аз ще ти бъда майка, баща, брат, любим — всичко! — Сам чу само последната дума и отвори широко очи. — Е, образно казано — успокои я той. — В смисъл, че ще правиш всичко, което ти кажа.

О, не, това нямаше да стане!

— Крайното решение ще вземам аз — гордо заяви тя. Алкохолът може и да бе замъглили леко иначе ясния й разсъдък, но не дотолкова, че да оглупее.

— Виждам, че се очертава интересен съвместен бизнес — обобщи Джейк и стана. — Да вървим да обядваме.

Сам обаче не помръдна от стола си.

— Не мога да си го позволя — призна с неудобство.

— Когато предлагам обяд — хвана я за ръката и я изправи на крака той, — това означава, че аз плащам. Тепърва ще научиш още много неща за мен…

— Защо си намусен? — Саманта стоеше с ръце на хълбоците. Опитваше се да не показва признаците на обземащата я паника. Както и предната вечер, хората в клуба се смяха искрено на шоуто й. Една и съща магия се случи два пъти подред! Аплодисментите я бяха окуражили. А сега, като гледаше как Джейк пише бързо в жълтия си тефтер, щастието й бавно се стопяваше. — Отговори ми! — настоя, защото дори не я погледна. Тя сложи ръка на рамото му и едва тогава той си даде сметка за присъствието й. Протегна се и хвана ръката й в своята. Сам почувства топлината. За миг си зададе въпроса какво ли би било, ако я вземе в прегръдките си. Пръстите й леко стиснаха неговите. Какво ли би било, ако се любеха…

„Навлизаш в опасни територии, момиче“, предупреди я вътрешният й глас. Мъжете винаги объркваха нещата!

— Не съм намусен. — Гледаше я през димната завеса, която обгръщаше клуба.

— Защо тогава ъгълчетата на устата ти сочат надолу?

— Седни — посочи й стола до себе си той. Тя го послуша и подпря глава с длан. Пръстите й бяха ледени. Сега щеше да й съобщи, че не е подходяща. Да извади договора от джоба си и да го скъса тук, пред нея… — В погледа ти сякаш е събрано цялото отчаяние на света — промълви Джейк.

— О, така ти се струва. — Гласът й бе с няколко октави над нормалния.

— Снижи тона си до обичайния — посъветва я приятелски той. — Нямаш причина да си нервна.

Брайън вече обявяваше основното изпълнение, но нея я интересуваха единствено купчината бележки, разпръснати пред нейния импресарио.

— Тогава защо са тези непрекъснати записки? — опита се да говори спокойно Сам.

— Защото това ми е работата.

— Да пишеш!?

— Ти — докосна върха на носа й той — си един необработен диамант. Моята задача е да те шлифовам. А сега просто се отпусни и гледай шоуто.

— Не мога…

— Зная как да те накарам да се отпуснеш — погледна я Джейк.

По тялото й сякаш премина ток.

— Добре. Ще гледам шоуто — отвърна послушно Сам.

Той се усмихна доволно и отново се зае със записките си. Тя бе нетърпелива да узнае какво толкова пише.

— Би могъл поне да използваш химикалка.

— Винаги пиша с молив. Така по-лесно прикривам грешките си.

— Правиш го нарочно, за да ме държиш в напрежение! — Тонът й бе обвиняващ.

— Не, има други неща, с които да го правя. — Сините му очи блестяха дори на мъждивото осветление. — Въпреки че на мен повече ми харесва глагола „възбуждам“. — И като продължи да пише, добави: — Правя го, за да подсигуря нашето бъдеще.

— Като казах, че ме държиш в напрежение, имах предвид, че ме дразниш, а не, че ме възбуждаш — уточни тя.

— Не насилвай нещата — засмя се Джейк. — Просто ги остави да следват естествения си ход.

Каквото трябва да се случи, непременно ще стане.

— Няма какво да се случва! — настоя Сам, но по очите му личеше, че е на друго мнение. — Не съм изпълнителка в шоу за една нощ.

— Аз ще ти уреждам договори най-малко за една седмица. Когато те подготвя, естествено.

— Нямах това предвид. — Той, разбира се, чудесно го знаеше!

— Така ли? — Гласът му бе самата невинност.

Джейк се занасяше с нея. Чувстваше се безпомощна, а проклетите му записки направо я влудяваха.

— Беше страхотна. — Думите бяха казани от Брайън, който седна на тяхната маса и Сам му благодари с усмивка.

— Той не мисли така. — Тя кимна към Джейк, при което косата й се раздвижи по голия гръб. — Изписа два тона хартия за недостатъците ми. Дори ръкописът на „Война и мир“ е бил по-кратък!

— Не му обръщай внимание — махна с ръка Брайън. — Уверявам те, беше чудесна! — Взе и двете й ръце в своите, а на Сам й стана видимо приятно от оценката.

Джейк вдигна въпросително вежда.

— Не съм казвал, че не си добра.

— Тогава защо е всичко това? — Тя освободи ръцете си и посочи жълтия тефтер.

— Нямам никакви забележки към теб, скъпа. Но нали не искаш да играеш в подобни долнопробни заведения цял живот?

— Мисля, че току-що ме обидиха — засмя се добродушно Брайън. Прекрасно знаеше, че макар мястото да е добро за някой и друг застаряващ комедиант, клубът му далеч не е подходящ за изгряващи звезди. Съзнаваше, че няма да успее да задържи задълго Сам, ако реши да използва пълноценно възможностите си, но не бе очаквал да я изгуби толкова скоро. Ядоса се на Джейк. Ала Брайън Сандърс бе добродушен по природа и не можеше да таи лоши чувства към никого.

— Извинявай, не исках да те засегна — увери го Джейк. — Но Сам ще играе в двореца.

— В Бъкингамския ли?! — иронизира тя.

— Сигурно един ден ще играеш и там. Като начало обаче мисля да започнеш с двореца „Сезар“.

— За начало?! — ококори се Сам. — Не може да му се отрече, че умее да мечтае! — обърна се тя към Брайън.

— … С цветовете на „Кодак“ — допълни шегата Джейк.

— Той рядко греши — увери я Брайън, а тя се усмихна плахо и за първи път през този ден въздъхна с облекчение. — Дори за слепите е ясно, че имаш талант.

— Но конкуренцията ще бъде жестока — добави Джейк.

— Не се страхувам от работа — тръсна глава Сам.

— Чудесно, защото ще ти се наложи да поработиш доста, независимо дали мисълта за това те плаши, или не. — Джейк говореше напълно сериозно.

Дали пък веднъж в живота и на нея нямаше да й се случи нещо хубаво? Е, не беше съвсем права, в живота й имаше и хубави неща — Беки и Силвия. Без тях не би имала стимул да се опитва да направи каквото и да било. Може би наистина бе попаднала на човек, който щеше да й помогне?

— Е, аз ви оставям да обсъдите плановете си — стана от масата Брайън. — Моят главен изпълнител има нужда от кураж. Снощи, след монолога ти, изпълнението му прозвуча доста вяло. Вечерята ви е за сметка на заведението. — Стисна ръката й.

Клиентите аплодираха изпълнителя по-скоро от уважение към миналата му слава.

— Така ли ще стане и с мен? — Очите й бяха изпълнени с искрено съчувствие към колегата й. — И аз ли ще завърша кариерата си, играейки пред полупразни зали?

— Ти и сега играеш пред полупразна зала — надомни й той. — Целта ми е да направя така, че да играеш в препълнени зали, и то за по-дълго. С моя помощ ще се изкачиш на върха. И няма да завършиш като него — добави уверено.

— И какво те кара да си толкова сигурен?

— Ти не си червенокоса — изрече със странен израз на лицето той. — А сега бъди така добра и ме остави да мисля. Повикай келнера и поръчай вечерята.

— Да имате някакви особени предпочитания, Ваше Височество? — запита с ирония тя.

— Това, което бих искал — отвърна, след като дълго я гледа, — не е включено в менюто.

— Дали порция ростбиф ще свърши работа? — пошегува се Сам и махна на келнера, като с усилие прикри вълнението си.

— Засега, да — отвърна тихо той. А после добави: — Искам го алангле и ми поръчай нещо за пиене.

— Ей, по-полека, не са ме командвали така дори когато бях омъжена! — оплака се тя.

— А може би е трябвало. Ти имаш нужда от твърда ръка.

— О? Себе си ли имаш предвид?

— Само дотолкова, доколкото това касае работата ми. Бракът е за хора, склонни към самоубийство…

— И аз съм на същото мнение — побърза да се съгласи Сам и продължи с опитите си да привлече вниманието на келнера. — За Бога, защо този бакшиш не идва?

Джейк само се усмихна и продължи заниманието си.

Пета глава

Високата и слаба възрастна собственичка на модната къща се взираше с подчертана гордост във върволицата от манекенки, които представяха моделите й пред Сам и Джейк.

Саманта хвърли поглед към него. Дали усмивката му бе вдъхновена от облеклата, или от манекенките? Момичетата до едно имаха изискан светски вид. Сигурно на техния фон тя изглеждаше направо недодялана. Смути се от странната смесица на ревност и тъга. Защо толкова я интересуваха реакциите на Джейк? Отговорът й бе повече от ясен — защото въпреки отчаяната си съпротива, чувстваше непреодолимо влечение към него!

Внезапно погледът й бе прикован от плътно прилепнала по тялото жълта рокля. Беше великолепна, ала подобна дръзко разголена дреха едва ли бе подходящо облекло за комедийна изпълнителка, а по-скоро за някоя сексапилна диско певица.

— Ще вземем тази — каза Джейк.

— Но аз не мисля… — понечи да възрази Сам.

— Не е и нужно — прекъсна я той. — Нали затова си ме наела и ми плащаш?

— Но тази рокля струва цяло състояние! — прехапа устни тя. — Не мога да си я позволя… — Отново не успя да довърши, защото Джейк я прекъсна:

— Костюмите ти плащам аз. Така е по договор. — Сложи ръка върху нейната. Жестът му бе изпълнен с топлина и загриженост. Но Сам не бе свикнала на подобно отношение. То предизвикваше у нея страх от непредвидими последици.

Следващата атракция представляваше дълга, прилепнала по тялото, сребристосиня рокля без гръб. Ако не беше цепката отпред, започваща от средата на бедрото, гъвкавата манекенка не би могла да направи и крачка. Джейк отново кимна одобрително.

Сам седеше в луксозния, но неудобен стол, като наблюдаваше минаващите край тях манекенки. Едната, която изглеждаше ужасно слаба, се завъртя пред Джейк и му се усмихна предизвикателно. „Това едва ли й влиза в задълженията!“, помисли с раздразнение Сам.

— Как е възможно човек да е толкова кльощав и да продължава да стои на краката си? — отбеляза на достатъчно висок глас тя. Момичето се намуси и забърза към стаята за преобличане. — Тези жени не се ли хранят?

— Ти изглежда не се притесняваш за фигурата си — подхвърли Джейк.

— Да не би да искаш да кажеш, че съм дебела?! — изуми се Сам.

— Само си мисля, че би могла да свалиш два-три килограма — каза кротко той и кимна към собственичката. Тя веднага направи знак и всички момичета изчезнаха.

— На теб шоу изпълнителка ли ти трябва, или върлина? — Бе засегната от забележката му.

— Необходима ми е шоу изпълнителка, която още като се появи, на публиката да й секне дъхът! — Гледаше я право в очите.

— И за какъв дявол? — Изгледа го предизвикателно.

— За да доставяш наслада не само на слуха, а и на очите — отвърна лаконично Джейк. После се обърна към възрастната дама: — Мисля, че тази рокля е точно онова, което ни трябва.

— Нямам намерение да правя стриптийз на сцената! — Нима трябваше да се яви полугола пред погледите на толкова непознати мъже? С усилие си наложи да не се бърка в неговата работа. Той искаше да й подсигури успех, нали? Тя пък се нуждаеше от успеха заради Беки.

— Не се безпокой — обеща й с тържествен глас Джейк, — няма да те карам ти да го правиш. Поне не на сцената!

— Не изнасям частни представления — сопна се тя. Връхчетата на пръстите й обаче изтръпнаха само като си представи, че би могъл да свали дрехите й…

— Ще видим. — После се загледа в един модел.

Саманта помисли, че би трябвало да го постави на място. Ала вместо някоя злъчна духовитост, думите му породиха у нея тръпнещо очакване…

Накрая Джейк купи шест рокли и докато пишеше чека, Сам упорито демонстрираше равнодушие към изисканата атмосфера на скъпия моден салон. Погледна към Джейк в момента, в който подаваше чека на сияещата собственичка и едва не хлъцна — цифрата бе четирицифрена! За нищо на света не би дала толкова пари за дрехи!

— Ще трябва да разшириш хоризонта си, скъпа — прошепна й той. После подаде визитната си картичка на възрастната жена. — Искаме да доставите покупките на този адрес. — А когато излязоха навън, отбеляза: — За толкова пари би ги занесла лично и до Тибет.

Ярката слънчева светлина отвън за миг я заслепи и тя несъзнателно се хвана за ръката на Джейк, а пръстите му леко я стиснаха. Стана й приятно.

— А сега да се заемем с лицето ти — промърмори той. Сам спря толкова рязко, че жената, вървяща зад тях, за малко не връхлетя върху нея.

— Какво не му харесваш на лицето ми? — процеди злъчно тя. Защо ли изобщо се захвана с нея, след като смяташе, че й липсват толкова неща?

Джейк я погледна в очите.

— Лицето ти е чудесно! — увери я той и я поведе към колата.

Сам седеше до него на кожената седалка зад шофьора и го гледаше недоверчиво.

— Знаеш коя е следващата спирка, Фред — каза на шофьора си Джейк и вдигна стъклената преграда, която ги отделяше от него. После се наведе към Сам. Сърцето й заби лудо. Сякаш освен тях двамата не съществуваше нищо друго…

— Ти каза: „А сега да се заемем с лицето ти“! — вкопчи се в думите му тя, само и само да каже нещо.

Джейк взе лицето й между дланите си и като се взря в очите й, я целуна. Саманта стоеше като парализирана, а в гърдите й бушуваха неподозирани страсти. Заби пръсти в кожената тапицерия. „Проклета да съм, ако позволя да бъда прелъстена на задната седалка на кола в центъра на Лос Анжелис!“, помисли тя. Не и посред бял ден! Но когато Джейк откъсна устни от нейните. Сам изпита съжаление.

Дали не си играеше с нея, за да я държи в подчинение? Този път нямаше начин да не е усетил готовността й!

— Лицето ти е красиво. — Стана й особено приятно от оценката му. — Но гримът…

Тя се отдръпна рязко. Толкова се беше старала!

— Мислех, че е приличен. — Опита се да скрие, че е засегната. Как можеше да я целуне така, а после да заяви, че гримът й не струва!

— Наистина е добър за дневен грим — съгласи се Джейк. — Но не и за сцената. Ще те заведа при Андре. Той знае какво да прави.

Явно Андре бе още един от професионалистите, на които се крепеше вълшебният свят на Джейк. Беше мил и сърдечен и повече би му подхождало да пее в някой кънтри клуб, отколкото да полага грим върху деликатни лица. Когато влязоха, той бе зает с една особа, чието лице Сам бе видяла на корицата на последния брой от любимото списание на Силвия. Само едно „Здравей, Андре“, изречено от Джейк, бе достатъчно, за да повери дамата на грижите на помощника си.

Изтри крема от пръстите си, небрежно преметна хавлията на един от свободните столове и се усмихна приятелски. Хвана двете ръце на Сам и като се отдръпна леко, каза, без да откъсва поглед от лицето й:

— Ето я и нея, точно както обеща.

Сам се чувстваше притеснена, сякаш й предстоеше операция.

— Няма ли да отидем в другата гримьорна? — попита Джейк.

— Разбира се. Знаеш, че когато творя, обичам покоя. — И той ги поведе към вратата в дъното на салона.

— И какво ще сътворите? — обади се плахо Сам.

— Вашето по-красиво „Аз“ — обеща Андре и й намигна.

Значи все пак имаше нещо красиво, от което да започне!

Два часа Андре мисли, смесва гримове и въздиша. Сам никога не бе отделяла повече от десет минути за гримиране. През цялото време Джейк седеше отстрани и внимателно наблюдаваше. Цветове и нюанси, които Сам дори не бе подозирала, че съществуват, се сменяха около очите и скулите й. Когато Андре свърши, Саманта се погледна в огледалото. Отсреща я гледаше непозната екзотична красавица.

— Не, не е точно както трябва… — отрони замислено Джейк.

Андре я оглеждаше от всички ъгли. Няколко минути двамата продължиха да я обсъждат, докато търпението й се изчерпа.

— Ей, вие двамата! Не искате ли да чуете и моето мнение?

— Остави това на нас с Андре — каза Джейк. — Тези неща са сериозни, а ти нямаш представа от тях.

— Напротив, имам! Това е моето лице и аз искам да изглеждам като личност, а не с порочната хубост на момичетата, които са на разположение срещу двеста долара на нощ!

— Тя е права — съгласи се Джейк. — Направи я да изглежда поне за петстотин долара на нощ. Ей! Само се пошегувах! — едва успя я задържи на стола той. — Само искам ти и всички останали да се убедят колко си хубава.

Андре се залови отново за работа. Този път улучи идеалната комбинация от светска изисканост и невинност, която и Джейк, и Сам харесаха. Накрая като истински алхимик Андре взе по щипка от множество бурканчета и кутийки и приготви два комплекта грим — един за сцената и друг за през деня.

Накрая се приближи до нея с купа настъргано авокадо в ръце.

— О, не! — извика тя. — Никой не е размазвал плодова салата върху лицето ми!

— Това ще стегне порите ти. — Андре притискаше зелената каша върху лицето й.

— Те са стегнати дори повече, отколкото е необходимо! — Сам решително свали розовата кърпа от врата си.

— Джейк? — Андре явно мислеше, че неговата дума е решаваща.

— Добре, добре — кимна му той. — Да преминем към подстригването.

— Аз се харесвам с дълга коса! — наежи се отново тя.

— Слушай, искам да я подстрижеш така — продължи Джейк, — че колкото и да тръска глава във всички посоки, да изглежда чудесно. Мисля, че този кичур тук…

— Джейк! — извика Сам и скри глава между ръцете си.

Без да бъде груб, но по нетърпящ възражение начин, той свали ръцете й. Не беше свикнал да му се налагат. Погледна я в очите. Дали да не се откаже от нея? Имаше и други кандидатки, готови на всичко, за да бъдат превърнати в кумири за публиката. Ала в това момиче имаше нещо повече от остроумието и таланта й… „Всичко ще се оправи, само е малко нервна“, каза си Джейк.

— Сам — прошепна, — повярвай ми, зная какво правя.

Тя стисна зъби и остави Андре да върши работата си. Наоколо се разхвърчаха кичури коса, а той през цялото време й говореше каква страхотна прическа ще й направи.

Резултатът наистина надмина очакванията й, а Андре изглеждаше ужасно горд.

Сам погледна към Джейк и срещна одобрителния му поглед. Безпокоеше я само мисълта, че първото нещо, което направи, бе да я промени. Заради публиката или заради него самия?

— А сега, шефе, накъде? — попита закачливо тя.

— Остава ни да отидем на още едно място. — Преведе я през розово-белия салон на красотата. Зад тях Андре вече се посвещаваше на следващата знаменитост.

— Промени лицето, прическата, гардероба ми. Стига толкова! — извика пребледняла Сам. — Няма да ти позволя обаче да промениш и монолога ми!

— Той остава същият — отвори й вратата на лимузината Джейк. — Искам само да го посмекчиш на места. Прекалено яростен е.

— Няма да стане — възрази тя и седна. Джейк не каза нищо, ала по всичко личеше, че е на друго мнение.

След няколко минути спряха пред най-скъпия фитнес център в града. Тук срещу баснословна сума доказваха в колко ужасна форма си. Сам погледна мускулестото тяло на Джейк.

— А сега какво?

— Сега, скъпа — слезе от колата, като я държеше здраво за ръката той, — започват заниманията ти по аеробика.

— Какво?! — Бе твърдо решена да не направи и крачка, докато не й даде някакво обяснение.

— Искам да бъдеш гъвкава и пъргава — поясни той, като я дърпаше за ръка към масивния вход.

— Защо? Да не би да очакваш, че публиката ще се втурне да ме преследва?

Джейк се разсмя от сърце.

— Защо поне веднъж не се съгласиш с нещо? През цялото време си подозрителна. Повярвай ми, зная какво правя. Не си първата жена, чиято външност променям.

Стана й неприятно, че я приравнява към останалите си клиентки. Искаше да заема по-особено място в живота му…

— Мисля, че съм повече от жив пластилин — отвърна кратко тя.

— Абсолютно вярно. — Очите му топло й се усмихваха.

Администраторката в приемната говореше по телефона, но като видя Джейк, набързо приключи разговора и засия насреща му. За фигура като нейната много жени биха извършили и убийство. А ако се съдеше по звуците, долитащи откъм гимнастическата зала, бяха готови и на самоизтезания.

— Пристигате точно навреме, господин Бенедикт. Клиентката ви може да се преоблече в съблекалнята оттатък. — Дори не си направи труда да погледне Сам, която го прие съвсем спокойно. Особено след като забеляза, че Джейк отвръща доста сдържано на ослепителните й усмивки.

— Да се преоблека ли? С какво? — попита тя.

— Джейн ти е купила нещо подходящо за случая — отвърна той.

— О, милата, предвидлива Джейн — промърмори Сам, когато й подадоха екипа.

— Все пак е по-добре, отколкото да играеш аеробика гола — изпрати я до съблекалнята Джейк.

След четиридесет и пет минути Сам се свлече на седалката в колата. Чувстваше се изцедена като лимон. Дори набързо взетия душ не й беше помогнал.

— Аз ли съм причината, за да дишаш така? — попита я Джейк.

— Просто се мъча да дойда на себе си, но едва ли някога ще успея. — Всичко я болеше от изтощение.

— Ще успееш, и още как — увери я с леко потупване по бедрото Джейк. Както бе уморена и отпусната, Сам усети как от допира му цялото й тяло потръпна. И това се случваше всеки път, когато я докоснеше. Вече не вярваше, че става дума за обикновено физическо привличане. — Две-три седмици упражнения и ще се чувстваш доста по-добре — додаде той.

— Ако все още съм жива. — С върховно усилие държеше гърба си изправен. — Защо се опитваш да ме убиеш?

— Не те убивам, а се старая да влезеш в добра форма, за да те представя на шоу пазара. Ще атакуваме в пълно бойно снаряжение: лице, тяло и всичко останало, а не само с монолога ти. Животът тук е суров. — В очите му се четеше готовност да я закриля от него. Ала би ли могла да му се довери? И какво разбираше той под „закрила“?

— Вече го изпитах на гърба си. — Облегна се с въздишка назад и затвори очи от страх пред неизвестността. — Какво следва сега? — попита с отпаднал глас. — Да не би някой от роднините ти да се е казвал маркиз дьо Сад?

— Не — усмихна й се широко Джейк и погледна часовника си. — Време е да хапнем набързо и да тръгваме към клуба.

Сам се оживи, защото бе прегладняла, но когато в ресторанта видя какво й е поръчал Джейк, съвсем се умърлуши.

— Дори осъдените на смърт получават повече храна — оплака се тя, втренчила поглед в огромния лист от маруля и миниатюрната купчинка извара, която се мъдреше отгоре му. Няколко резенчета праскова допълваха печалния натюрморт.

— Осъдените на смърт нямат бъдеще, а ти имаш. Сега се храни — нареди той и се зае с пържолата си.

— Джейк Бенедикт, ти си безсърдечен! — погледна жално в чинията му Сам. — Как можеш да ядеш това пред мен?

— Трябва да се грижа за себе си, иначе как ще имам сили да се справя с лудетина като теб?

Тя ненавиждаше изварата, ала бе гладна като вълк. Не след дълго в чинията й не остана нищо…

И останалите дни от седмицата отминаха бързо като този. Джейк бе до нея през цялото време. Учеше я на тънкостите в занаята, даваше й ценни професионални съвети. С една дума — бе обсебил и последната й минута. Въпреки че не приемаше с покорство строгия стил и заповедите му. Сам с нетърпение очакваше да го види. Това напълно я объркваше. Отгоре на всичко, все по-рядко виждаше Беки. Липсваше й всекидневното общуване с нея. Поне се утешаваше с мисълта, че детето й е в сигурни ръце. Ако не беше Силвия, която с такава всеотдайност се грижеше за него, нямаше представа как би се справила.

Всеки ден Джейк я вземаше от фитнес центъра след заниманията й по аеробика, после отиваше с нея в клуба и сядаше на най-близката до сцената масичка. И постепенно започна да си проправя път към сърцето й. Което съвсем не означаваше, че Сам се държеше по-кротко и послушно. Напротив, сякаш бе станала още по-своенравна. Той продължаваше с неизменните си записки по време на изпълнението й, което бе довело до няколко ценни съвета. Вече бе променила интонацията на някои места и бе смекчила отделни моменти. И въпреки че се съпротивляваше упорито на всяко предложение за промяна, трябваше да признае, че импресариото й винаги се оказваше прав. Той наистина разбираше от работата си!

За тези шест дни Джейк вече я познаваше по-добре от всеки друг. Може би само с изключение на Силвия, която бе с нея от години. Дали бе разбрал за нейните чувства към него? И как щеше да реагира? Дали щеше да го приеме като нещо съвсем обичайно, което му се полага? Сам се страхуваше от отговора…

— Е, как бях тази вечер, неуморни съветнико? — Сам се настани до него. Въобразяваше ли си, или от два-три дни наистина посетителите в клуба доста се бяха увеличили?

— По-добре — отвърна й, без да откъсва поглед от записките.

— Сега вече удовлетворен ли си? — попита обезсърчено. Току-що аплодисментите бяха заглъхнали, но те не й бяха достатъчни. Имаше нужда от неговото одобрение и този факт сериозно я безпокоеше. В края на краищата, кой беше Джейк? Един хубав мъж, постигнал успех в света на шоу бизнеса. Защо ли толкова държеше да я хареса сега?

— Почти — промърмори Джейк.

Тя въздъхна и си сипа газирана вода. Това бе последната й вечер в клуба. Къде ли щяха да отидат после? Сякаш отгатнал мислите й, се появи Брайън и сложи ръце на раменете й.

— Публиката те обича — каза той, а думите му изпълниха с радост душата й. Защо и Джейк не й каже нещо подобно? Брайън заобиколи и седна до нея. — Имаш ли нещо против да продължим договора за още три седмици? Този път името ти ще бъде написано с големи букви.

Сам отвори уста да изрази възторга си, ала Джейк го попари:

— Ще приеме — изрече с обичаен тон, — но първо трябва да видя условията и освен това, ще бъде само за две седмици.

Тя седеше с отворена уста като последната глупачка. Защо не й позволяваше да отговаря сама? Та нали това бе нейният живот?

— Защо само две седмици? — попита Сам.

— Защото точно след две седмици си ангажирана в Оук Рум в хотел Чандлър. — Изрече го небрежно, сякаш поръчваше една от ужасните й диетични порции.

— Но кога? Кой? — стараеше се да не заеква тя. Някой бе проявил интерес към нея! Никак не я биваше да се сдържа.

— Албърт Савой те нае миналата вечер по моя препоръка — отвърна Джейк. Явно името не й говореше нищо.

— Управителят на Оук Рум — поясни Брайън.

— О? Защо нищо не си ми казал? — обърна се към Джейк.

— Исках да те изненадам — докосна леко бузата й той.

Идваше й да го разцелува! Да разцелува целия свят!

— Изненада ме, и още как! — възкликна Сам. — Две предложения за една вечер! Мисля, че не мога да понеса такова щастие! — Притисна ръце към устните си, за да спре напиращия отвътре радостен възглас.

— Ще го понесеш — увери я Джейк, като се усмихваше.

— Мисля, че случаят заслужава да го полеем! — каза Брайън и поръча шампанско.

Сам не помнеше откога не се беше чувствала толкова щастлива.

След като тримата се бяха справили с бутилката, Сам не си спомняше какво яде и дали изобщо хапна нещо. Чувстваше се прекрасно! Животът беше чудесен! Джейк също! Сега седеше на задната седалка в лимузината му на път за дома си. В розовото си настроение стигна дотам, че се сгуши до него.

— Фред никога ли не си ходи вкъщи? — попита тя.

— Той живее при мен — отвърна Джейк. — Като малък го откупих от едни цигани. — Шегата беше доста плоска, но Сам за малко да падне под седалката от смях. — Ако наистина съм толкова добър, трябва да се заема и със собствената си реклама — каза нежно той.

— Заеми се — промълви подканящо тя и едва забележимо издаде устните си напред.

Джейк прокара пръсти по шията й и като наклони леко назад главата й, впи устни в нейните. Без да се колебае нито миг, тя отвърна на порива му. Не можеше да се познае. Бе обзета от внезапно възпламенило се чувство, което я погълна, и тя осъзна, че копнее Джейк да продължи да я целува цяла нощ… Триумфът от тази вечер и очертаващите се бъдещи планове отстъпиха място на целувката, която я обгърна с воала на магията си…

Шеста глава

Колата спря пред входа на блока, в който живееше. С усилие на волята Сам отдели устни от неговите и пое дълбоко дъх.

— Пристигнахме — каза с отпаднал глас тя. — Е, по-добре да тръгвам — добави след кратко мълчание. Но не помръдна. Сякаш не желаеше да премине в реалния свят отвън, а да остане в прегръдките му завинаги.

— За кого е по-добре? — повдигна вежди Джейк и нежно погали косата й. После бавно плъзна ръка надолу по бузата, шията и я спря над гърдите й. Пръстите му очертаха огнена диря покрай дълбокото й деколте.

Сам реши, че е време да се овладее, преди шампанското да си е казало думата и Джейк да е достигнал опасните зони. Тя облиза изпръхналите си устни и изстреля:

— За всички! — Отвори вратата с намерението да слезе.

— Не са ли те учили, че не бива да слизаш откъм страната на движението? — спря я той. — Хей, ти наистина трябва да бъдеш наглеждана! Имаш късмет, че бях до теб.

— Но навън няма никакво движение — заоправдава се Сам.

— Никога не е ясно дали някоя малка кола няма да мине през краката ти изневиделица. — Той я хвана за ръката. — Слушай, защо не ме поканиш да пийнем по чашка преди лягане?

— Имам само диетична бира — отвърна тя.

— Какво съвпадение! Това е любимата ми напитка преди сън. Освен това не замъглява разсъдъка. — Гласът му беше мамещ.

Понечи да възрази на предложението му, но той вече бе слязъл от колата и й подаваше ръка. Сам въздъхна и тръгна след него. Направи опит да отключи вратата на апартамента си, но изпусна връзката с ключовете и се наложи Джейк да го направи вместо нея. В жилището цареше мрак.

— Къде е комисията по посрещането? — попита той.

— Силвия изведе Беки на разходка, а после ще отидат да спят у тях — изрече на пресекулки. — Беки обича да спи на чужди места…

— Аз също — прошепна в косата й той. Топлият му дъх заля тялото й като гореща вълна.

Тя заопипва стената, за да запали лампата, ала не успя да открие електрическия ключ. Усети пръстите му върху ръката си.

— Успокой се — изрече ласкаво той. — Ако искаш, мога да изпратя Фред за още шампанско.

— Предложението ти не ми допада — поклати глава Сам, без да се осмели да се обърне с лице към него.

— В такъв случай — прошепна в ухото й, — имам по-добро.

— Не се и съмнявам — едва изрече тя.

— Май е по-добре не да говоря, а да пристъпя към демонстрация на идеята си. Нещата са далеч по-истински на живо. — Той обсипа шията й с целувки и у нея не остана и капчица съмнение в думите му.

— Аз… Не мисля… — Съпротивата й внезапно се сломи от допира на горещите му устни до кожата й. Усещаше как се разтапя. Въпреки опитите да заглуши поривите на плътта си, изпитваше неудържимо желание да се люби с него.

— Ш-ш-т! Казах ти, че ми плащаш да мисля вместо теб. — Целуна лявото й рамо и продължи танца на устните си покрай презрамката, докато я отмести и тя падна. После плъзна ръка към гърдите й и Сам усети как слабините й се напрягат. Внезапно дъхът му опари зърното на оголената й гърда. Понечи да се отдръпне, ала езикът му обиколи тъмното връхче, което веднага се втвърди. Саманта осъзна, че губи битката, а не желаеше…

— Джейк, моля те! — простена тя.

— Искам да ти доставя удоволствие — увери я с дрезгав глас той.

Сам опита да се измъкне, ала, макар и изненадан от внезапното й решение, Джейк я държеше здраво в прегръдките си. Голата й гърда се допря до меката материя на ризата му.

— Ами Фред? — попита отчаяно тя и трепна, когато усети как пръстите му смъкват и другата презрамка. — Не можеш да го оставиш да стои в колата цяла нощ…

— Грижата ти за ближния е трогателна — промълви Джейк и смъкна ципа на роклята й. — Не се тревожи за него. Има инструкция, ако до половин час не се върна, да си тръгне. — Ръцете му вече бяха на хълбоците й и внимателно приплъзваха коприната по ханша. Роклята се свлече в краката й.

— Така ли? — преглътна с усилие Сам. — Това постоянно действаща инструкция ли е? — Искаше й се да не е само една от многото жени в живота му, а наистина да означава нещо за него.

— Не. — Той замилва тялото й. Обхвана гърдите й и помачка нежно с пръсти втвърдените им зърна. — Издадох я специално за тази нощ…

— О, значи аз съм по-специална? — Дори в подобен миг на изгаряща страст тя не допускаше, че някой би я смятал за нещо по-особено, макар да го искаше повече от всичко на света.

— Ако все още не си го разбрала, ще трябва да ти го покажа. — Това бе нежно прошепнато обещание в нощта.

Тя потръпна, когато я притисна с дива страст и впи устни в нейните. Почувства как желанието й се възпламенява от натиска, който предизвика върху тялото й твърдото доказателство за неговата мъжественост. Целувката му я остави без дъх. Джейк я вдигна на ръце и попита с чувстван глас, от който възбудата й още повече нарасна:

— Къде е спалнята ти?

— Вляво — отвърна Сам и обви врата му с ръце. Внезапно раздрусване, съпроводено от приглушена ругатня я върна на земята. — Какво стана? — надигна глава от рамото му тя.

— Току-що си ударих глезена в ръба на масичката за кафе.

— Казвах ти да запалим лампите…

— По пътя на истинската любов винаги има препятствия — отвърна духовито Джейк и отмина опасното място.

— Ей! Нали не искаше сериозни връзки — иронизира го Сам.

— Нищо подобно — отвори с крак вратата на стаята й той. — Тази нощ… — Внезапно млъкна, защото предпочиташе да я целува, вместо да говори.

— Ангажимент за една нощ… — Сам опита да се освободи от ръцете му и да стъпи на пода.

— Понякога една нощ… — той й позволи да го направи — … може да преобърне живота ти. Времето… — целуна я по ухото Джейк и плъзна устни към шията й — … е нещо относително.

Дъхът й отново секна. Защо не му каже да си върви? Той искаше просто да се позабавлява с нея. Всичко дотук съдържаше повече риск, отколкото бе готова да поеме. А ако се окажеше и емоционално обвързана, вече ставаше опасно. Защото Сам знаеше, че от мига, в който се любят, част от нея ще му принадлежи завинаги… Моментът обаче не бе подходящ за подобни разговори. Джейк вече се бе справил и с чорапогащника й и тя стоеше съвсем гола пред него.

— Винаги ли се любиш със сако и вратовръзка? — попита тя.

— Ако не ти харесват — отвърна той, — можеш да ги свалиш.

— Никога не ми се е налагало да разсъбличам мъж. — Едва успя да прикрие обзелата я възбуда.

Джейк повдигна брадичката и надникна в очите й:

— Крайно време е да се заемем с пропуските в образованието ти. Нали не желаеш само ти да бъдеш гола в тази стая? — Гласът му бе ласкав и топъл. Игривото пламъче в очите му обаче изчезна, когато Сам с треперещи пръсти свали сакото и се зае с ризата му. Проклетите квадратни копчета не искаха да се промушат през илиците и тя го погледна озадачено!

— Нарочно съм ги избрал такива, за да предпазват моята добродетелност. Ала този път е различно — прошепна Джейк, като й помагаше да се справи с петото и — за щастие, последно копче. — Сега се предавам доброволно…

Ризата се разтвори и отдолу се показаха мускулестите му гърди. Сам усети как трепнаха от допира и, когато издърпа леко ръкавите и след миг пусна кремавата риза на пода. Джейк протегна ръце и притисна Сам към себе си. Тя едва издържаше на изгарящото желание. За нейна изненада Джейк внезапно я отблъсна.

— Още не си довършила — погледна към панталона си той.

Тя пое дълбоко дъх и опита да прикрие смущението, породено от надигащата се у нея страст. Никога не бе изпитвала подобно нещо с Алън. Никога! Не можеше да повярва, че разкопчава колана… Изведнъж тя спря.

— Продължавай — прошепна Джейк. Очите му я изгаряха. Сам не помръдваше и той насочи ръцете й към ципа си, като притисна леко пръстите й към слабините си. Тя усети как дъхът му секна. На лицето му бе изписано неудържимо желание. Не разбра как стана, но панталонът изчезна и единствено слипът делеше голите им тела. Обзета от внезапна дързост, тя плъзна ръце под памучната материя, спря отстрани на бедрата му и бавно започна да смъква слипа.

— Господи! Ти си прекрасна! — прошепна дрезгаво Джейк и я повали на леглото.

Обсипа я с целувки, които я възбудиха повече от всичко, което си бе представяла дори в най-дръзките си еротични видения. Всяка клетка от тялото й изгаряше от желание да почувства устните му, а той откликваше ненаситно, вкусвайки сантиметър по сантиметър тялото й.

Сам не успя да заглуши неволния вик, изтръгнал се от гърлото й. Дишаше на пресекулки, опиянена от сладостната възбуда, пълзяща по вените й. Искаше да усеща устните му върху своите и тялото му, притиснато плътно до нейното. Чудеше се дали и той изпиваше същия триумф.

— Сега вече съм напълно удовлетворен! — промълви той.

— Моля? — попита озадачено Сам.

— Тази вечер в клуба ме попита дали съм удовлетворен, спомняш ли си? Тогава ти отвърнах, че не напълно. Сега вече съм… почти… — Леко захапа ухото й. А после я целуна с цялата сила на желанието си.

Най-сетне копнеещите им тела се сляха. И двамата се понесоха на крилете на възбудата, която ги издигаше все по-високо и по-високо, докато върховното удоволствие ги разтърси до дъното на душите им. В този миг на неземно блаженство тя най-сетне призна пред себе си, че пожела Джейк в момента, в който го зърна сред зрителите. Дали и той я бе пожелал тогава? И дали тази нощ на удоволствие нямаше да е първата и последната?

„Не разваляй вълшебството с подобни мисли! Нима не знаеш, че когато се опитваме да задържим щастието, то изтича между пръстите ни?“, напомни си мъдро тя, останала без дъх и сгушена в обятията му, малко преди и двамата да заспят.

На вратата на апартамента й се чукаше… Сам се събуди и първата й реакция бе да отиде и да отвори. В същия момент обаче си даде сметка, че е гола. Придърпа към себе си чаршафа и тогава съзря голия Джейк, който спеше в леглото й напълно отвит.

— Е, щом си толкова пламенна… — протегна ръце към нея той.

Сам едва се насили да откъсне поглед от великолепното му тяло, което се очертаваше в леглото на ярката дневна светлина.

— Мамо, отвори! — обади се едно детско гласче откъм вратата.

— Мама вече е отворила — промърмори Джейк с глас, натежал от желание и бавно прокара ръка по рамото й.

— О, не! Това е Беки! — изпадна в паника Сам.

Той се облегна на лакът и вдиша дълбоко аромата на косата й.

— Доколкото си спомням, тя също живее тук.

— Не бива да ни заварва в леглото! — погледна го изплашено тя. Бе я целунал по ухото, този път по-настойчиво.

— Няма да ни завари — отвърна Джейк. В очите му играеха закачливи пламъчета. — Отиди да отвориш.

— Джейк! — Едва не заплака.

— Добре, добре — засмя се той, протегна дългите си крака и стъпи на пода. — Смятай, че вече съм се облякъл. Побързай, преди Беки да ти се е разсърдила.

Сам стана от леглото и сграбчи халата си. Единият край на колана й увисна и Джейк — вече по слип — се наведе и й го подаде с кавалерски жест. После се запъти към банята. Саманта бързо затвори вратата на спалнята зад гърба си.

— Много сте подранили! — каза тя и приглади с пръсти разрошената си коса.

— Подранили ли? — повтори Силвия. — Сам, вече е десет часът! Извинявай, че те събудих, но не можах да намеря ключа си. Ей, какво ти е? Сякаш току-що си пробягала четиристотин метра с препятствия. — Тя сложи дамската си чанта върху масичката за кафе.

— Нищо… — смотолеви Сам и се изчерви, защото в този момент от банята излезе Джейк, безукорно облечен и непорочен като младенец. Като се изключи палавия му поглед.

— Де и в моя апартамент да имаше такова „нищо“ сутрин! — засмя се Силвия.

— Какво каза тя, мамо? — попита Беки.

— Бърбори си нещо, миличко — отвърна тя и се обърна към приятелката си: — Силви, още малко, и устата ти ще се сцепи до ушите!

— Ще го понеса с радост! Най-после доживях този ден! — Тя се отпусна на дивана, като продължаваше да се усмихва широко.

Изглежда забележката й се понрави на Джейк.

— Значи да разбирам, че нашата обща приятелка не участва в много вечерни забавления — седна до нея той.

— Никакви, доколкото зная — отвърна предателски Силвия.

— Ако вие двамата не спрете да ме одумвате, ще отида в кухнята — предупреди ги с пламнало лице Сам. Не би понесла Джейк да я съжалява! А навярно точно това я очакваше, ако той разбереше, че е влюбена в него. Мъже като него не се влюбваха в такива като нея. Но как би могъл да знае коя е истинската Сам, след всички промени напоследък?

— Мамо, какво прави чичо Джейк тук? — попита Беки, като я дърпаше за халата.

За миг се поколеба какво да й отговори. Досега винаги й беше казвала истината, ала в този случай това едва ли би било подходящо.

— Той е… Ами… — Погледна безпомощно към Джейк.

— Дойдох, за да ви заведа с майка ти и леля Силвия в Дисниленд — без да му мигне окото, излъга той, докато настаняваше Беки в скута си. — Разбира се, ако нямате други планове за днес.

Дъщеря й хлъцна от радост. „Може би ме обича, след като глези детето ми“, помисли Сам.

— Аз… — Силвия скочи и заотмества притеснено поглед от Сам към Джейк. — Няма смисъл да идвам. Мислех да поизляза. — Понечи да си тръгне, но той я хвана за китката.

— Не. Или всички ще отидем заедно, или никой. В хороскопа ми изрично е посочено: „С три чаровни дами, иначе ви очаква нещастие“.

Сам се почувства горда — в този миг Джейк бе нейният рицар. Беше толкова мил с дъщеря й и приятелката й! А през нощта я бе притискал нежно в обятията си. Какво повече й трябваше?

Докато той разсмиваше Беки с разни истории, телефонът иззвъня. Сам вдигна слушалката.

— За теб е, Джейк — каза озадачено тя. Защо го търсеха у дома й?

Той остави Беки до Силвия и отиде да се обади.

— Казах, че ще бъда тук — закри за момент слушалката с ръка той, отгатнал мислите й.

— Значи си бил уверен в победата си? — Чувстваше се засегната, ала преди да се опомни, Джейк я целуна бързо.

— Експерт съм по преценките.

— Сигурно си прав — смънка тя и отиде да се преоблече.

Когато се върна, той бе привършил разговора и тримата седяха и се усмихваха насреща й. Сам спря като закована.

— Какво, да не би да съм забравила да облека нещо? — Огледа притеснено дрехите си.

— Седни тук, скъпа — отвърна Джейк.

— Държи се като истински фелдфебел, нали? — обърна се към Силвия тя. — Е, казвайте какво има.

— Поканена си да участваш в шоуто на Дейвид Керингтън! — не се стърпя Силвия, а после се плесна през устата. Все пак, правото да го съобщи пръв принадлежеше на импресариото. Джейк обаче не изглеждаше подразнен.

— Къде?! — Сам бе смаяна.

— Майка ти отдавна ли има проблеми със слуха? — обърна се Джейк към Беки.

Сам скочи и го сграбчи за реверите.

— Наистина ли!? — почти извика тя.

— Е, скъпа, бих искал да покажеш, че поне малко се радваш — подразни я той. — Току-що ми го съобщиха по телефона. Променили са програмата в последния момент. Ангажирана си за следващата седмица. Надявам се да имам време да си купя ново сако, защото това вече е с отпрани ревери.

Чак сега Сам си даде сметка, че още стиска реверите му, и веднага ги пусна. Толкова неща й се случиха за едно денонощие! Брайън й продължи договора в клуба, после двамата с Джейк се любиха… А сега — ново попадение, и то в десетката! Беше замаяна…

— Обади им се и кажи, че приемам!

— Вече го направих.

Думите му я попариха. За втори път му се случваше да се разпорежда с живота й, без дори да я попита. Разбира се, знаеше, че това му е работата, ала все пак ставаше дума за нейния живот. Поне да се беше престорил, че го прави. „По дяволите, кога най-сетне ще бъдеш доволна?“, запита се тя. Получаваше неща, за които хората се трепеха цял живот, а издребняваше!

— Струва ми се, че изпадна в шок — обърна се Джейк към Силвия и Беки. — Ясно… Гледа в една точка и мълчи като риба. Ще й мине само ако тръгне веднага за Дисниленд, придружена от момиченце с руси плитки!

— Хайде, мамо! — задърпа я Беки за ръката.

— Почакай. Първо трябва да се обадя на Фред да докара колата — каза й Джейк.

— Какво?! — излезе от вцепенението си Сам. — В Дисниленд с лимузина?!

— А какво друго предлагаш?

— Моят фолксваген — заяви гордо тя.

— Трима възрастни и едно фъстъче в твоя фолксваген?! — перифразира Джейк.

— Е, хайде, не е толкова страшно! — Сам го хвана за едната ръка, Силвия — за другата, а Беки, за да не остане по-назад, започна да го бута в гърба…

— Сега разбирам защо ги наричат сапунерки — мърмореше Джейк, докато опитваше да се измъкне от фолксвагена. Останалите пътници вече бяха отвън. Потоци от хора се стичаха към входа на Дисниленд. — Фъстъче, следващия път ще си пътуваме комфортно в моята кола — обеща на Беки той.

Следващия път ли? Дали възнамеряваше да се настани трайно в живота й, или просто така говореше? Бъдещето щеше да покаже.

— Защо си толкова умислена? — обгърна раменете й Джейк.

— Сигурно, защото още се чувствам замаяна — призна тя.

— От какво? — попита невинно той. — От вестта за шоуто или от миналата нощ?

Сам погледна към Силвия и Беки, ала те не им обръщаха внимание.

— Ако отговоря: „И от двете“, ще нараня ли самолюбието ти?

— Самолюбие ли?! — възмути се Джейк. — Аз съм олицетворение на скромността!

— Колкото Големия каньон е браздичка! — подсмихна се тя.

— Сигурен съм, че в началото е бил — не се предаде той. После отиде до Беки и извика: — Напред към Дисниленд!

Четиримата бяха сред последните посетители, които напуснаха увеселителния парк. Въпреки уверенията на Беки, че никак не й се спи, накрая се наложи Джейк да я носи до паркинга.

— Никога не е прекарвала толкова весело — каза Сам. — Просто не зная как да ти благодаря. — Двете със Силвия носеха по една чанта с играчки, които Джейк бе купил на детето.

— Аз обаче зная как — промърмори той многозначително и Сам потръпна цялата.

Седма глава

Сам се загледа в картината, изобразяваща спокоен морски пейзаж. На телевизионния екран вляво предаваха шоуто на живо. Опитваше се да не мисли за предстоящото излизане на сцена. Пръстите й бяха вкочанени. Ръцете й… Погледна уплашено към Джейк.

— Какво става с ръцете ми? — попита шепнешком. Не искаше никой в зеления салон да заподозре паниката й.

От усмивката му лъхаше обич и спокойствие.

— Просто се опитай да направиш същото, което направи и снощи.

Тези думи възвърнаха самообладанието й. Внезапно организаторката на шоуто надникна и Сам изтръпна. Сигурно бяха променили предварителния сценарий и бяха решили да я хвърлят на лъвовете сега! Слава Богу! Гледаше точно зад нея.

— Господин Елиът — каза с усмивка тя, — ваш ред е.

След него беше Сам. Тя се изправи на изтръпналите си крака и разкърши рамене. Джейк й се усмихна за кураж. Ако можеше да бъде до нея на сцената! Достатъчно бе да държи ръката й. Колко важно място заемаше вече в живота й!

Минути по-късно вече бе на сцената. Камерата следваше пътя й. Като насън чу Дейвид Керингтън да съобщава името й… Беше в ефир! Още след първите реплики от монолога си усети, че шоуто ще е страхотно! Смехът в залата прогони страховете й. Сякаш топлият прием на публиката даваше живот на друго същество в нея. Колкото по-възторжени ставаха аплодисментите, толкова по-уверено играеше Сам.

— Родителите ми бяха много разсеяни. Непрекъснато забравяха бебешката ми количка на най-невероятни места. А веднъж, докато бях на училище, се преместиха да живеят другаде и пропуснаха да ми го кажат. Когато ги открих, с възторг ме нарекоха „хрътка“…

Смехът им я стопляше — за разлика от събитията, които бяха залегнали в основата на монолога й. Дори се осмели с крайчето на окото си да погледне към Дейвид Керингтън. Той също се смееше! Значи усилията й не бяха отишли напразно! Идваше й да полети от щастие!

След нейното изпълнение оставаха само няколко минути до края на шоуто. Дейвид Керингтън я повика и й зададе няколко въпроса в своя непринуден маниер. Бе заявил, че е изключително впечатлен от изпълнението й. Пред всички! Пред милионите зрители, които гледаха шоуто по телевизията!

След това ги покани с Джейк в ресторанта и й предложи да участва отново в телевизионното му шоу срещу астрономически хонорар. Неведнъж, а шест пъти през следващата година!

— Звездата ви, млада госпожице, сега изгрява. — Той вдигна чашата с мартини за наздравица. — И аз искам да ви ангажирам, преди вашият импресарио да е вдигнал цената. Мога ли да разчитам? — обърна се той към Джейк.

Участието в „Шоуто на Керингтън“ бе мечта за всеки изпълнител. Джейк не се поколеба нито за миг и двамата си стиснаха ръцете. Почти без да поглеждат към нея. Сам отпи мълчаливо от чашата си. Безспорният й успех я изпълваше с гордост, ала редом с него чувстваше и някаква празнота…

На сутринта я очакваха още приятни новини. Тъкмо бе завела Беки на училище и приготвяше дрехите си за последната вечер в клуба на Брайън, когато на вратата се почука.

— Кой е? — отиде до вратата и попита Сам.

— Дядо Коледа! — обади се отвън Джейк.

Тя отвори и се озова в прегръдките му. Той я завъртя няколко пъти във въздуха, преди да я пусне да стъпи на земята.

— Какво искаше да кажеш с това „Дядо Коледа“? — попита през смях Сам. — Да не би да виждаш някаква прилика между онова, което се случи помежду ни, и Коледа?

Джейк спря за миг, като си придаде замислено изражение.

— Хм, не съм разглеждал нещата от този ъгъл. Всъщност ти имаш право. Мисля, че няма да е нужно да ти купувам подарък тази година. Просто ще ти предоставя себе си, опакован като коледен подарък, тъй като си царица на разопаковането!

— Охо, значи излиза, че си ме удостоил с благоволението си, така ли? — Заудря с престорено възмущение по гръдния му кош.

Той се усмихна и я целуна обезоръжаващо.

— Когато съм с теб, всеки ден прилича на Коледа. Или най-малкото на празника на Вси Светии!

— О, ще ми платиш за това! — опита да го хване Сам, но той се изплъзна и влезе в спалнята.

— Не, аз ще ти платя, ето, заповядай! — Извади от джоба си цял сноп розови хартийки и ги разпръсна по леглото й.

— Какво е това? — Сам взе едно листче и видя написано името си и някакъв непознат телефонен номер.

— Тези бележки, скъпа моя, са за теб. Цяла сутрин телефонът в офиса не е спирал да звъни.

— И какво искат? — Тя взе нова бележка.

— Теб.

— Мен ли? — отвори широко очи Сам. — Всички тези хора?! — Бележките бяха най-малко двайсет!

— Да, всички — увери я той и целуна дланите й. — Нали ти казах още в началото, че ще станеш звезда?

— И без друго си го знаех — пошегува се тя.

— Сериозно? — притегли я към себе си Джейк. — Скъпа, ти си олицетворение на комплекса за малоценност.

— Не съм! — извика Сам, като опитваше не особено настойчиво да се отскубне от ръцете му.

— Ш-ш-т! Никога не влизай в спор със своя импресарио. Той винаги знае кое е най-доброто за теб.

— Така ли? — попита с насмешка Сам. — И какво е то?

— Аз. — Устните му очертаха диря от целувки по шията й до най-горното копче на блузата. После започна да я разкопчава, като целуваше всеки новопоявил се сантиметър. Сам почувства как във вените й се надига опияняваща страст.

— Никога няма да споря с импресариото си — обеща тя задъхано.

— Умно момиче — прошепна Джейк. Бе свалил блузата й и в момента смъкваше със зъби презрамките на сутиена от раменете й. Сам потръпна, когато целуна едно след друго зърната й през дантелата. Очевидно това му харесваше.

— Май никак не бързаш… — Оплакването й бе съпроводено от стон на удоволствие.

— Бавно, но сигурно — отвърна Джейк, като се мъчеше безуспешно да открие закопчалката на сутиена. Погледна озадачено към Сам. Въпреки привидно спокойния тон, очите му бяха потъмнели от желание.

— Да не би да са го зашили върху теб?

— Разкопчава се отпред… — с готовност му се притече на помощ тя. Наслаждаваше се на начина, по който ръцете му се плъзнаха от гърба към гърдите й.

— … където са разположени всички прелестни неща! — допълни той. — Опитваш се да ме объркаш, а?

— О, просто пазя своята добродетелност… — В очите й танцуваха дяволити пламъчета.

— Това няма да ти помогне — предупреди я той.

Сам обви ръце около врата му, а зърната й се отриха в косъмчетата на мускулестите му гърди.

— Помощ, помощ! Похитител! — прошепна сладостно тя.

— Мадам — провлече Джейк, като гледаше лакомо устните й, — струва ми се, че в момента нямате никаква нужда от помощ…

Тя го наблюдаваше изпитателно иззад ръба на чашата с кафе. „Би трябвало да съм във възторг“, мислеше Сам. И наистина беше, но само донякъде. По-скоро бе изплашена.

— Не зная… — Гласът й заглъхна. Тя отпи от кафето.

— Няма за какво да се тревожиш, скъпа. Това е част от работата. — Бе изненадан от упорството й. За кой ли път си спомни как бяха постъпили с него предишните му две клиентки. Ала за Сам бе още твърде рано да пожелае да поеме изцяло нещата в свои ръце. Защо жените непрекъснато му създаваха спънки в работата? Саманта не бе като останалите, ала не биваше да допуска да бъде изигран за трети път… Още повече, че сега щеше наистина да страда. — Заради Беки е, нали?

Тя вдигна глава и го погледна.

— Не искам да живеем разделени. — За първи път се сблъскваше с този проблем. Досега не си бе давала сметка за последиците от невероятния й успех. Щеше да страда, защото нямаше да вижда Беки в продължение на дни.

Джейк стана, отиде зад нея и сложи ръце на раменете й. Пръстите му излъчваха топлина и сила. Сам неволно наклони глава към дланите му. Дали той се досещаше колко силно го обича?

— Не е за препоръчване да водиш дете със себе си по турнета.

Беше прав. Както винаги, дявол до го вземе!

— Не искам да я оставям. Ужасно е да се чувстваш изоставен… — Спомените от нейното детство бяха прекалено болезнени. Сякаш вчера притискаше лице към стъклото на прозореца, сподиряйки с поглед майка си. Тя се качваше в колата и се смееше с някакъв мъж. А нея оставяше при разни лели и братовчедки. Винаги я изоставяха… Тръсна глава, за да спре напиращите сълзи. — Би могъл да стоиш при Беки, докато съм на сцената, а после…

Джейк заобиколи, взе стол и седна до нея.

— Ами училището? — погледна я в очите той.

— Какво толкова сложно има? Аз ще я уча, нали има учебници.

— Не си проигравай шанса — изрече видимо раздразнен Джейк. — Няма да продължи вечно. След две седмици ще я видиш. Или би желала да останеш в клуба на Брайън до края на живота си’?

— Може би… — отвърна тя. После додаде тихо: — Не.

— Тогава ще трябва да направиш това, което изисква кариерата ти, за да продължиш да вървиш напред. Такъв късмет не се случва всеки ден. Скъпа, ще видиш, че всичко ще бъде наред. — Той взе нежно ръката й в своята. — Беки е на училище до обед, после е на занималия до пет. Силвия ще може да я прибира, винаги е казвала, ще е повече от щастлива, когато се грижи за Беки. Двете се разбират чудесно.

— Никога не съм се отделяла от детето си — въздъхна с болка.

Подобна привързаност бе малко странна за Джейк, но и самата Сам бе по-различна от останалите му познати. Зад понякога хапливите й думи се криеше деликатна и чувствителна жена, която изискваше по-специално отношение. Понякога се чудеше дали бе способен да й го даде…

— Слава Богу, навсякъде има телефони и винаги можеш да я чуеш — опита се да я ободри той.

— Не е същото — поклати глава тя.

— Скъпа, ти не я изоставяш. Беки е умно дете и ще го разбере. Нима не искаш да й осигуриш всички неща, които ти самата никога не си имала — дрехи, играчки, нейна лична сметка в банката? — Сам кимна, но не каза нищо. Опитите на Джейк да я разведри непрекъснато удряха на камък, макар че се стараеше да разбере чувствата, които я измъчваха. — Повечето хора нямат твоя шанс. Те се борят със зъби и нокти, за да се доберат до него. Не го проигравай! Подобна възможност може би никога повече няма да ти се удаде.

— Мамо, ще мога ли да си лягам по-късно, докато те няма? — извика Беки, когато научи новината.

— Това далеч не са потоците от сълзи, които очаквах. — Сам размаха шеговито пръст към Силвия и най-после си пое дъх. Бе обсъдила предварително проблема с приятелката си и тя бе изразила същото мнение като Джейк. Ала на предложението да й плаща, бе заявила, че приятелите са за това, да си помагат.

— Ще се грижа чудесно за Беки — обеща Силвия.

— Не бъди прекалено добра — предупреди я Сам. — Искам да й липсвам поне малко.

— Знаеш, че ще й липсваш, и то много — засмя се тя. — Тя те обожава. Както и аз.

Сам я погледна с обич и възхищение. Чудеше се, ако беше на нейно място, дали би могла да се държи като нея…

Тази вечер Джейк не беше с нея. В последния момент се наложи да отиде на някаква делова среща. Докара я до клуба и помоли Брайън да я изпрати. Може би, защото това бе заключителната й вечер Сам се чувстваше донякъде изоставена…

„Ставаш прекалено зависима от него“, каза си тя. Когато беше с Джейк, за нея сякаш не съществуваше нищо друго. Дали бе забелязал колко много означаваше вече за нея? А какво бе за него тя? Само клиентка или нещо повече? Той се държеше чудесно и с Беки, но дали не го правеше в интерес на съвместната работа с майка й?

Не можеше да избяга от непрестанно глождещите я съмнения. Единственото сигурно нещо бе, че Джейк бе обсебил независимостта й под най-благовиден претекст — успеха й. Сам се зае да изчисти грима от лицето си. В мислите й продължаваше да бъде Джейк — човекът, който искаше да я направи звезда, от което и двамата щяха да спечелят. А тя бе седнала да витае из облаците с мечтите си за любов и брак! Откога бе станала толкова старомодна? Погледна се в огледалото и на лицето й се прокрадна усмивка. Винаги си е била такава. Просто не го беше показвала от страх, че ще й се присмеят. Ето и сега се боеше, че ако види истинската Саманта Мадисън, а не своето бляскаво творение, Джейк ще се отвърне от нея. Той искаше звезда, с която да се появява в светските кръгове. Жена, от която да бликат смях и веселие. Затова тя се страхуваше да му покаже сълзите си…

На вратата се почука и тя каза „да“ с надеждата да го види. В гримьорната обаче влезе Брайън. Сам опита да скрие разочарованието си, като се зае усърдно с лицето си.

— Съжалявам, че не съм онзи, когото очакваше — седна на стола до нея той. Гледаше я как разресва косата си.

— Откъде ти хрумна, че очаквам някого? — Не искаше да го засегне. Той бе сред малкото свестни хора, които познаваше.

— Изписано е на лицето ти — каза приятелски Брайън.

— Така ти се струва от слабото осветление. Наистина трябва да сложиш по-силни лампи — смени темата на разговора тя.

— Ще го имам предвид — престори се, че й е повярвал той. — Джейк ми съобщи щастливата новина. Моите поздравления!

— Каква щастлива новина? — попита предпазливо Сам. За ангажимента й в първокласния клуб или че тя и Джейк…

— За турнето — доизясни се Брайън. — Ти наистина си добра, но този път той надмина себе си. Повечето изпълнители започват кариерата си по разни отдалечени курорти, а ти ще играеш в едни от най-добрите нощни клубове!

— Клубове?! — повтори изненадано тя. — В множествено число?

— Да. — Бе озадачен от реакцията й. — Не знаеше ли?

— Оказва се, че не. На мен ми спомена само за двуседмичен ангажимент — с нарастващо раздразнение каза Сам.

— Две седмици? Истински късмет ще бъде, ако продължи по-малко от два месеца — отвърна той.

Бе като втрещена. Два месеца?! Защо не й го беше казал?

Не се стърпя и изрази гласно гнева си.

— В този бранш понякога събитията се развиват изненадващо бързо — помъчи се да я успокои Брайън. — Джейк е толкова погълнат от работата си, че се случва и да пропусне да каже нещо на клиентите си.

— Значи просто малък пропуск, така ли? — захвърли гребена Сам. — Е, ще се наложи от сега нататък да ми казва всичко навреме или ще продължи без мен!

— Ей! — Хвана ръката й. — Не позволявай яростта да те заслепи. Джейк не е имал нищо лошо предвид. — Гледаше я с меките си кафяви очи. — Пред теб има прекрасно бъдеще и той ще ти помогне да го постигнеш. Ако не одобряваш неговите методи, кажи му го. Не натрупвай озлобление към него. То е язва, а ти си твърде хубава за това.

Сам го погледна. За втори път в живота си срещаше толкова добър и великодушен човек.

— Язвата е болест на богатите и известните, а аз имам твърдото намерение да стана такава — засмя се тя, като свенливо пропусна комплимента покрай ушите си. Наистина не знаеше как да реагира в подобни случаи. Брайън явно не беше безразличен към нея. Жалко, че не можеше да отвърне с взаимност на чувствата му. Той би й обезпечил сигурен и спокоен живот. Ала вече бе срещнала Джейк…

— Ще станеш и известна, и богата — увери я Брайън. — Готов съм да заложа…

— Шт-т! Не знаеш ли, че хазартът е разрешен само в щата Невада! Ако те хванат, ще изгубиш клуба си.

— Няма да позволя това да се случи. Ако го изгубя, не бих могъл да ти предложа друго място, където да се върнеш. — Говореше напълно сериозно. За миг настъпи неловка тишина.

— Да се върна ли? — изрече тя.

— Ако някой ден почувстваш необходимост отново да бъдеш самата ти, вратата ми е винаги отворена за теб. Винаги — подчерта недвусмислено той.

— Благодаря — стисна ръката му Сам. После преметна през рамо роклята. Вече не трепереше да не я изцапа. — Е, да тръгваме.

— Защо не си ми казал? — Въпросът бе отправен към Джейк по телефона по-късно същата вечер.

Тъкмо се беше отпуснал в леглото. Бе изтощен както от уреждането на последните подробности около турнето на Сам, така и да прехвърли ангажиментите по останалите си клиенти на свои колеги. Искаше да се посвети изцяло на нея. Телефонният звън го извади от полусъненото му състояние.

— Какво да съм ти казал? — върна се към реалността Джейк. Погледна дрехите си, които вече бяха леко омачкани. Чак сега си даде сметка, че дори не се беше съблякъл.

— За турнето.

— Казах ти — Джейк погледна часовника си. Показваше един след полунощ. Той седна в леглото.

— Каза ми „две седмици“ и аз мислех, че ще играя само в един клуб. Според Брайън е по-вероятно то да продължи два месеца в дявол знае колко клуба! Кога стана това? — попита Сам.

— Тази вечер. Имах два уточняващи телефонни разговора. Опитах да се свържа с теб, но ти беше на сцената. Затова казах на Брайън. Защо си толкова ядосана? — не можеше да схване той.

— Никога нищо не ми казваш — вече по-меко каза Сам. Фактът, че я беше търсил притъпи донякъде остротата на думите й.

— Започваш да говориш като съпруга — изрече Джейк.

Пренебрежителният му тон отприщи гнева й.

— Ако се държа така, то е, защото ти постъпваш по-скоро като небрежен съпруг, отколкото като импресарио! Ние правим съвместен бизнес, не помниш ли?

— Като този преди обед ли? — Гласът му стана дълбок и изкусителен. Не биваше да се оставя го въвлече в кавга.

— Тази сутрин беше друго… — Враждебният й тон се стопи.

— Да, но изгубихме ценно време. И затова се наложи да уреждам нещата буквално в последната минута.

Сам седна по турски на дивана. Гласът на Джейк предизвика еротични представи в съзнанието й.

— И в колко клуба ще играя? — опита да разговаря делово тя.

— В пет. Три в Сан Франциско и два във Вегас.

— В Лас Вегас?! — едва не изпусна слушалката Сам.

— А нима има и друг Вегас? — попита шеговито той. — Е, не са от най-известните клубове. Но макар и по-скромни, те са първокласни и ще ти бъдат изключително полезни, както бе участието ти в шоуто на Керингтън.

Скромни или не, тя бе изумена. Ала си спомни думите на Брайън да не оставя неуредени отношенията си с Джейк.

— Все пак трябваше да се посъветваш с мен — каза Сам.

— Ще го имам предвид следващия път. — Бе убеден, че дотогава вече ще й е омръзнала тази борба за надмощие. — Просто, благодарение на моите способности, събитията се развиха невероятно бързо и надминаха очакванията ми.

— Май се опиваш от усещането за собственото си величие, а? — засмя се Сам.

Ето такава я харесваше!

— Предпочитам да се опивах от целувките ти — отвърна той.

— Наистина ли?

Може би тя кокетничеше, но внезапно Джейк изпита нужда да я увери в твърдението си.

— Наистина, скъпа.

— Името ми е Сам. — „Скъпа“ й звучеше като пресилено нарицателно.

— Така ли? — пошегува се той. — Аз пък мислех, че флиртувам по телефона с Фелисия Адамс.

Сам се замисли неволно дали между тях двамата е имало нещо. Но дори и да беше така, не би го упрекнала. Освен че е била клиентка на Джейк преди Сам, Фелисия Адамс бе ослепително красива. И тя като Елейн бе сред галениците на съдбата, докато за жени като Сам бе отредена ролята на грозното патенце. И независимо от чудото, което Андре и гримът му бяха сътворили, вътрешно Сам продължаваше да се чувства комплексирана. Грозното патенце в нея искаше да бъде обичано, независимо дали е с красивите лебедови пера, или с грозната перушина.

— Джейк? — прошепна в слушалката тя.

— Да?

— Ела при мен.

— Сега ли? — Бе изненадан от молбата й.

— Сега. — Опита да вложи в думата цялата си жажда за обич. Джейк не би могъл да устои на този зов!

— Ами Беки? — попита той, докато завързваше обувката си. — Не се ли притесняваш какво ще си помисли? — Намекна за първата им нощ у тях.

— Ще й кажа, че си се отбил късно, за да планираме стратегията ни, а после си бил толкова уморен, че си заспал.

— Сигурно наистина ще заспя, след като приложа на дело нашата стратегия — засмя се той, вече напълно готов. — Е, аз тръгвам. След половин час ще бъда при теб.

Тя остави слушалката и като си тананикаше, се запъти към спалнята, за да облече нещо по-секси…

Осма глава

Скръстила ръце на гърдите, Сам се бе облегнала на вратата на малката хотелска стая и оглеждаше критично мебелировката.

— Не си заслужаваше да напускам дома си заради това.

— Нямам никаква вина, че е станала грешка с резервацията ни — отвърна Джейк и остави куфарите на пода. — Нито, че навсякъде хотелите са претъпкани. Можем да обикаляме из града, ако предпочиташ…

— Краката ми са подути от ходене. Единственото ми желание е да легна — тя незабавно го стори — и да не ставам цяла седмица. — Косата й се разпиля на фона на избелялата покривка на леглото, а краката й докосваха излинелия килим. Бе изтощена от пътуването, продължило почти целия ден.

— Ако го направиш, ще пропуснеш участието си. — Джейк се бе надвесил над нея и се любуваше на съблазнителната й поза.

— Ще се обадя по телефона, че съм уморена. — Сам започна да се кикоти. Наистина не знаеше какво говори от умора. — И тогава всички тези скъпи рокли ще отидат на кино. Джейк, защо трябва да са толкова плътно прилепнали към тялото?

— Защото, скъпа, изграждаме твоя имидж. — Той сложи куфара си на бюрото и го отвори. — Тайната на успеха ти е в твоята женственост. — Защо Сам непрекъснато човъркаше около създадения от него сценичен образ? Това бе просто част от шоуто, витрината, на която показваха по-добрата й страна. Всяка жена на нейно място би била щастлива да покаже на всички колко е красива. Защо това толкова притесняваше Сам?

— А аз мислех, че тайната на моя успех е в умението ми да разсмивам хората — каза с ирония тя.

— Да, така е, но половината от зрителите ти са мъже. Да не говорим, че повечето от хората, които са в този бизнес и от които зависи бъдещето ти, също са мъже. А те харесват нежни и женствени дами. — Докато говореше това търсеше в куфара скъпоценния бележник с адресите на важните личности в града. Трябваше да им се обади, за да присъстват на изпълненията на Сам, ако искаше нейното изкачване към върха да продължи.

Сам се замисли над думите му. Дали и Джейк спадаше към тези мъже? Не създаваше ли той образ на жена, привличаща него самия? И беше ли го грижа за истинската Сам?

— Значи крехка и женствена, а? За да се чувствате силни и мъжествени на този фон ли? Ей, слушаш ли ме?

— Ако слушах всичко, което ми говориш, не бих имал нито минута, за да планирам следващата ни стъпка.

— Следващата НИ стъпка? Откога и аз вземам участие? — Тя се пресегна и го хвана за ръката.

— Какво искаш да кажеш? Ти винаги вземаш участие, скъпа…

— Знаеш ли как се казвам? — извика тя. Бе започнала да ненавижда това безлично обръщение.

— Ей, дотам ли си я докарала? — опита се да разведри атмосферата Джейк. — Да забравиш името си? Това пътуване наистина ти се отрази зле.

— Как се казвам? — повтори настойчиво тя.

— Сам — каза той, усетил, че стиска до болка пръстите му.

— Не го забравяй! Не искам да се изгубя сред множеството. Нещата се променят прекалено бързо и…

Беше го чувал и преди. Отначало всички мечтаеха да станат звезди, а после успехът ги главозамайваше.

— Не се безпокой. Ще бъда до теб и ще те преведа през тълпата — каза ласкаво Джейк и я целуна по слепоочието.

Беше я разбрал погрешно, помисли тъжно Сам. Ала миг по-късно бе завладяна от съвсем различни усещания. Устните му докоснаха нежно челото й, после очертаха профила и намериха нейните. Сам трепна в ръцете му и отвърна пламенно на целувката. Жадуваше да намери отговор на неизречените си въпроси в обятията му.

Внезапно леглото се разтресе и те се спогледаха изненадани.

— Ти ли потръпваш от нетърпение, или това легло е обладано от зъл дух? — надигна се Джейк. Явно бяха попаднали на едно от онези вибриращи легла, които срещу пускане на монета те приспиват. А това тук правеше и безплатни демонстрации! — О, мисля, че вече се успокои. — Странната вещ наистина бе застинала неподвижно. — Сигурно предишният наемател не го е използвал докрай и ние сега просто сме го задействали с теглото си.

Сам предпочиташе, когато е в обятията му, не леглото, а земята под нея да се разлюлява. Сякаш отгатнал мислите й, Джейк вече я галеше по гърба, като й предаваше неудържимото си желание. Чувството й за реалност постепенно изчезна. Миг по-късно осветлението премигна и изгасна.

— Джейк, на какво място си ме довел? — надигна глава тя.

— Сигурно не са си платили сметката за тока — промърмори между целувките той. Ръцете му се плъзнаха бавно по тялото й, сякаш се опитваше да запомни и най-малката му извивка с чувствителните си пръсти. Джейк бавно я разсъбличаше, овладявайки сетивата й така, както виртуозът — цигулката си.

Тя изпитваше желание да закрещи. Всеки миг бе наситен с агония и екстаз. Почувствала се освободена от блузата и джинсите, Сам впи страстно устни в неговите. Потърси езика му и усети как потъва в море от наслада. Джейк започна да смъква презрамките на сутиена от раменете й. Без да откъсва дори за миг устни от него, тя с готовност се зае да му помогне. Последно движение — и коприненият сутиен се озова на пода.

Гърдите й копнееха за милувките на Джейк и тя постави ръцете му върху тях. Колкото повече ги милваше той, толкова по-силно ставаше желанието й. Сам се изви като тетива и Джейк прие поканата й. Наведе се и захапа нежно втвърдилото се зърно.

— Време е да падне и последната преграда, скъпа…

Тя долови тържествуваща нотка в гласа му и усети как дланите му се спускат по бедрата й. Все по-надолу и по-надолу, отнасяйки тънкото дантелено препятствие. Дъхът му я изгаряше, докато пръстите му галеха вътрешната страна на бедрата й. Цялата трепереща от страст, Сам жадуваше да усети ласките му в най-интимното си кътче. В следващия миг пръстите му я докоснаха там и я накараха да застене…

Внезапно тя сграбчи с две ръце полуразкопчаната му риза и го притегли силно към себе си. Чувстваше необходимост да усети допира на мускулестите му гърди и да го накара да я пожелае така, както тя него. Искаше Джейк да я убеди в чувствата си, да прогони страховете й, които я преследваха дори през тези мигове на наслада. Сам дръпна отново и едно копче падна на пода, ала никой не му обърна внимание. Тя бе заета със свалянето на панталона, а Джейк бе изцяло отдаден на удоволствието да усеща пръстите й около слабините си.

Бавно, сантиметър по сантиметър, Сам започна да смъква слипа му. Първо от едната, а после от другата страна на стройните му хълбоци. А по средата, за нейно удовлетворение, все по-силно напираше неудържимото му желание.

— Ах ти, малка хитруша! — простена едва чуто той и зарови пръсти в косата й. — Всичко си запомнила…

Притегли я към пламналото си тяло. Обзе я опияняваща гордост от усещането, че е възпламенила такава страст у него. Страст, чието удовлетворение очакваше със затаен дъх…

Взриви я яростна атака от целувки. Последва силен тласък и преди да почувства как пространството се разпада на огнени късове, чу Джейк да шепне в екстаз името й…

На следващия ден напуснаха стаята с движещото се легло и Джейк ангажира апартамент в луксозен хотел, след което насочи изцяло вниманието си към изпълнението й и бизнеса. Не че Сам имаше нещо против, но съмненията взеха да я глождят отново. Струваше й се, че той виждаше в нея само създадения от себе си образ, а нея самата дори не забелязва. Това й напомняше историята с Пигмалион, който се влюбил в собственото си творение… Но не беше ли естествено Джейк да бъде погълнат от работата си? Та нали бе неин импресарио?

Да, но за нея той бе много повече! И в това се състоеше проблемът й — нейната слабост бе негово оръжие. Дали по този начин не я държеше в подчинение, за да я накара да играе по свирката му?

А тя? Какво би могла да го накара да направи за нея? Нищо.

„Ти си глупава и неблагодарна“, каза си Сам, докато го чакаше в хотела в Лас Вегас да се върне от поредната делова среща. „Той прави всичко за двама ни“, повтаряше си тя. Ала наистина ли бе така? Дали не го правеше само заради себе си? Петнайсет процента от нейните приходи сигурно бяха голяма сума, въпреки че не знаеше колко печели. Всеки път, когато задаваше този въпрос на Джейк, той й отвръщаше да не се безпокои и че деловите проблеми са негова грижа.

— Ти само ги разсмивай, за останалото не се безпокой — каза й последния път. „Като някаква самонавиваща се играчка!“, бе помислила Сам. Но чувстваше, че не е справедлива към него. Все пак нему дължеше успеха си, а той й бе необходим, както за да докаже себе си, така и заради Беки.

Мисълта за нея я разведри. Утре вечер си тръгваха. Беше изпратила два кашона с играчки и инструкция да не се отварят до пристигането й. За нищо на света не искаше да пропусне гледката на сияещото лице на Беки, надвесено над играчките!

Сам обикаляше апатично из луксозния апартамент, без да обръща внимание на купчината от вестници върху масичката за кафе, съдържащи ласкави отзиви за играта й. Не изпитваше никакво желание и да излезе навън в обедния пек или да се слее с множеството около игралните маси.

Измъчваше я чувство на несигурност. Единствено на сцената, под живителния дъжд от аплодисменти усещаше, че е истински жива! Вече бе професионалистка до мозъка на костите. Усещаше го. Дори Джейк, въпреки неизменните си записки, изглеждаше удовлетворен от играта й. Бе повече от добра. Беше динамит! Тя се усмихна. Така бе нарекъл спектакъла й един репортер.

Ала какво щеше да последва след взрива? Щеше ли кариерата й да приключи така бързо, както бе започнала? Нямаше ли Джейк да я остави, ако не оправдае очакванията му и не стане звезда от голяма величина?

Затвори очи. Тези мисли й причиняваха болка. Трябваше да се стегне! След два часа щеше да застане пред своята публика и не биваше да я разочарова.

„Правиш от мухата слон. Истината е, че никога не си напълно удовлетворена“, каза си тя. Отсреща, пристегнато в скъп пеньоар от розова коприна, я гледаше тъжното й отражение.

Съмненията като малки дяволчета я съпроводиха чак до завесата. Миг — и те се свиха в най-отдалечените ъгълчета на нейното съзнание. У елегантно облечената красива млада дама на сцената, сякаш изтъкана от движение, нямаше и помен от неувереност. Обляна от ярката светлина на прожектора, Сам играеше за всеки зрител в залата, като че ли го познаваше лично, и му доверяваше историята си. Бе великолепна, самоуверена и говореше за грозното патенце, което се бе превърнало във великолепен снежнобял лебед, и сега гледаше с презрение своите мъчители. Дълбоко в себе си Сам мечтаеше наистина да стане така…

— О, да, сестра ми. Детето, родено с короната на Мис Америка на главата… — Публиката се запиваше от смях и това бе най-голямата й награда.

— Световноизвестната звезда се завръща в своя скромен дом! — Сам се появи с гръм и трясък на вратата. В следващата секунда Беки увисна на врата й и я засипа с канонада от целувки. — Липсвах ли ти, мъничето ми? Ей, ей, по-полека, ще удушиш знаменитата си майка! — смееше се тя. В този миг съзря Силвия, която стоеше встрани и чакаше скромно реда си. — Здравей! — Сам успя да откопчи ръката си и й направи знак да дойде при тях. После, без да изпуска Беки, се друсна върху дивана. — Е, как беше? — попита тя.

— Чудесно — увери я Силвия и внесе забравените пред вратата куфари. Седна до Сам и я погледна в очакване. — Хайде, разказвай!

— Беше една нескончаема поредица от хотелски стаи, тъмни сцени и ярки прожектори — въздъхна тя.

— Не е толкова очарователно, колкото си представяш.

— О, само от три месеца си в този бранш и вече си изгубила интерес! — пошегува се приятелката й.

— Не съм изгубила интерес — възрази Сам. — Само съм много, много изморена. — Обърна се към Беки и я целуна по косата. — А тази кукличка ми липсваше ужасно!

— Мамо, ще мога ли вече да видя подаръците си? — попита детето и нетърпеливо скочи от скута й.

— Разбира се, действай! Не очаквах, че ще издържиш до идването ми.

Детето се втурна в стаята си и дотътри първия кашон.

— Силвия — обърна се към нея Сам, — не зная как да ти се отблагодаря!

— Вие двете — махна с ръка тя — сте единствените ми близки и за мен е въпрос на чест, че можеш да разчиташ на мен. Освен това Беки изобщо не ме затруднява. Просто я вземам от училище и прекарвам щастливо вечерите си.

Сам й се усмихна с благодарност, а после отново впери поглед към дъщеря си, която се мъчеше да отвори една кутия с подарък.

— Чакай да ти помогна — притече й се на помощ тя.

— Къде е Джейк? — попита Силвия, докато събираше нападалите по пода парченца стиропор.

— Урежда някакъв проблем, възникнал в последния момент… Както обикновено. — Забележката бе подхвърлена през рамо.

Силвия помълча малко, усетила промяната в гласа й.

— Какво има, Сам?

Саманта потръпна — както винаги, когато Джейк я целуваше… Вече всичко в живота й зависеше от него. Бореше се отчаяно с чувствата си, ала беше безсилна да ги овладее.

— Какво би могло да има? — отвърна, докато помагаше на Беки да извадят една кукла-принцеса. — На върха на успеха съм, Джейк прави всичко възможно, за да ме накара да се чувствам истинска жена, публиката ме обожава. Какво би могло да има?

— Не зная. Аз бих била на седмото небе от щастие, но ти очевидно не си.

— Така е — изрече тихо Сам. — Не съм. Понякога си мисля, че май съм откачила. — Подви крака под себе си.

— Подписвам с две ръце, че наистина е така — пошегува се Силвия и седна до нея на пода. Прегърна крехките й рамене и попита: — Е, кажи какво те измъчва?

— Толкова е объркано. Джейк… — Гласът й заглъхна.

— О! — кимна разбиращо Силвия.

— Какво „О!“? — изгледа я Сам. — Казах няколко думи.

— Но те са достатъчно красноречиви. Ти си влюбена в него, нали? — Бе по-скоро констатация, отколкото въпрос.

— Може би… — сведе поглед тя и се зае да помогне на Беки при отварянето на втората кутия.

— Да ти имам проблемите — завъртя очи шеговито Силвия. — Просто изчакай, времето ще покаже.

— Вече не издържам — промърмори Сам. Взе ръката на Силвия, която бе седнала на дивана, и я сложи на рамото си. Какво ли не би дала да можеше да приема нещата спокойно като нея! Ала бе твърде различна от приятелката си — чувствителна, подозрителна и дяволски неуверена в себе си. Кога най-после щеше да се промени? Или цял живот щеше да страда така? Мислите й бяха прекъснати от чукане на вратата.

— Сигурно са тълпите мои почитатели — смигна шеговито тя и скочи да отвори. Беше Джейк. Сам му се усмихна, а после се обърна към Силвия с престорено разочарование: — О, това бил Джейк!

Той не пропусна да я целуне.

— Какво искаше да кажеш с тези пренебрежителни думи? Очаквам да възкликнеш: „Слава Богу, Джейк е!“, защото може и да не получиш подаръка си — закани й се той. Здрависа се със Силвия, а после отиде и седна на пода до Беки. — Здрасти, фъстъче! Май си доста заета? Ей, майка ти е изкупила всички играчки в Сан Франциско!

— За какъв подарък спомена? — полюбопитства Сам.

— Е, как се справихте? — погледна към слабичката Силвия Джейк.

За първи път Сам го виждаше облечен с обикновени дрехи. Изглеждаше страхотно в спортната риза, която подчертаваше мускулестото му тяло. Наистина, много жени биха й завидели за него!

— Какъв подарък? — попита отново тя.

— Колко е алчна, нали? — изрази пред Силвия престореното си възмущение Джейк. После извади от джоба си връзка ключове и ги подхвърли към Сам. — Заповядай.

— О, нов ключодържател ли ми подаряваш? Много мило от твоя страна. Винаги съм мечтала да имам такъв.

Джейк се изправи и изчисти сивия си панталон от полепналите стиропорени парченца, с които бяха уплътнени играчките.

— Досетлива си, както винаги — рече шеговито той. — Тези ключове тук, скъпа, вървят комплект с ключалката на новата ти къща.

— Каква нова къща? — попита със сподавен глас тя.

— Тази, в която ще се преместиш — отвърна Джейк и се запъти към кухнята. — Ще се намери ли малко кафе за мен?

Сам го настигна, като държеше ключовете с два пръста, сякаш бяха нещо мръсно и извика почти в лицето му:

— Не съм купувала никаква къща!

— Спомняш ли си, когато веднъж се разхождахме и ти много хареса една къща? Тогава каза, че би искала да живееш в нея.

— Имах предвид някой ден… — отвърна тя.

— Е, този ден е дошъл. Къщата е твоя.

Сам стисна зъби.

— Не я искам! — С крайчеца на окото си видя как Силвия извежда Беки.

— Разбира се, че я искаш — рече Джейк и затърси кутията с кафе. — Защо никога няма друго кафе, освен нес? Знаеш ли колко химикали съдържа?

— Тук ми е добре, Джейк. — Опитваше да овладее гнева си, докато наблюдаваше как той налива вода в чайника.

— Трябва да се преместиш — настоя леко разколебан. — Имам нещо наум, без да броя опасенията си, че някой може да те нападне.

— Не искаш да развалям имиджа, който си ми създал, нали? — Думите й бяха пропити със сарказъм.

— Какво става с теб? — хвана я за раменете Джейк. — Мислех, че ще бъдеш във възторг. Къщата е фантастична, ти самата го каза. Най-после Беки ще има истинска детска стая, а ние с теб ще можем да се любим, без да ни е страх, че ще бъдем чути през тези панелни стени.

Вместо да я успокоят, думите му я нервираха още повече. Той отново бе взел решение вместо нея!

— Бих била във възторг, ако бяхме отишли да я купим заедно. Имам право да участвам в избора на моя дом. Още повече, че е купен с мои пари.

Лицето му почервеня от гняв и Сам усети, че този път наистина е попрекалила. Със свито сърце очакваше той да се обърне и да й затръшне вратата. И дълбоко в себе си бе готова да го оправдае.

Най-после Джейк си даде сметка, че е забил болезнено пръсти в раменете й и я пусна. Когато заговори, гласът му бе равен и спокоен, сякаш обясняваше на дете:

— Имаш един час, за да решиш какво да правиш. Към къщата проявяват интерес и други купувачи и затова трябва да бързаме. Това е най-подходящото жилище за теб, повярвай ми. Тук съм, за да се грижа за теб. — И той я прегърна.

— За да се грижиш за мен или за да ме укротяваш? — промърмори, притисната до мускулестите му гърди.

— За да те задуша в обятията си, ако продължаваш тази игра на нерви — отговори й нежно Джейк.

Тя въздъхна. Къщата наистина беше чудесна.

— И кога се преместваме, о, Велики вожде?

— Това вече е нещо друго — усмихна се той. — След седмица.

— След седмица? — ококори се Сам. — Няма да имам време да…

— Аз ще имам грижата за това — успокои я с вдигнати длани Джейк. — Ще наредя на Джейн да наеме носачи, а за другите неща съм сигурен, че Силвия ще помогне.

Прекрасно, помисли язвително Сам, бързо се разпореди кой какво да прави.

— Освен дрехи, нямам друго за пренасяне. Този апартамент е нает с обзавеждането. Но аз нямам мебели за къщата! — сети се изведнъж тя.

— Не се безпокой, аз… — понечи да я увери той.

— О, не! Недей! — Вдигна умоляващо ръце. — Никой не може да избира вместо мен леглото, в което ще спя. — Искаше да мебелира дома си по свой вкус. Иначе щеше да се наложи да понася цял живот нечий чужд избор. Дори когато се ожениха с Алан, бяха отишли в жилището на родителите му…

— Е, все пак някой е избрал сегашното ти легло — припомни й Джейк.

— Така е — смотолеви тя.

— Освен това няма да имаш време. — Водата за кафето завря. — Ще трябва да подготвиш новото си шоу, забрави ли?

— Но аз… — Знаеше, че е безполезно да възразява. Имаше потискащото чувство, че трябва да се съгласи за трети път.

Чайникът свистеше. Сам го премести върху плота.

— Имаш късмет, че съм луд по теб! — взе я в прегръдките си Джейк. — Иначе не бих те изтърпял.

Дали наистина бе така, чудеше се тя, или го задържаше жаждата за слава и пари. Подобни преценки я затрудняваха…

— Хей, защо се натъжи?

— Мисля си за прибирането на багажа — излъга Сам.

— Аз ще го направя вместо теб.

Леко притеснена, влезе Силвия.

— Хей, вие, изгладихте ли недоразуменията си? Оттатък е прекалено тясно за нас с Беки и новите играчки.

— Всичко е наред — увери я Джейк.

Може би за него наистина беше така. Саманта докосна страната му с опакото на ръката си. Ех, ако можеше да потисне терзанията и съмненията си! Ала как би могла да повярва, че някой я иска, след като дори родителите й не я бяха искали? Беше го чула със собствените си уши. Вече не помнеше у кои роднини живееше тогава. Останали бяха само думите…

— Мисля да му позволя да промени адреса ми — изрече Сам и додаде, сякаш говореше за нещо съвсем обикновено: — Какво ще кажеш за Бевърли Хилс?

Силвия подсвирна.

— Ще се наложи да си купя нов тоалет, за да ти дойда на гости. Разбира се, ако ме поканиш — полушеговито каза тя, ала в тона й се прокрадваше и съмнение.

Нима Силвия се съмняваше, че парите и славата могат да променят приятелката й?

— Да те кани? Шегуваш ли се, та ти имаш своя стая там — отвърна Джейк и приближи до двете изумени жени. — Надявам се, че поне ще спреш да ме черпиш с нес кафе — допълни той. — Мисля, че Сам няма да е истински щастлива, ако не е спокойна, че Беки е в сигурни ръце. А малката се чувства толкова добре с теб, Силвия, че това би било идеалното разрешение на въпроса.

— Не зная — поклати глава Силвия. — Ще трябва да пътувам доста всяка сутрин… Ще си помисля.

— Помисли си, но само докато преброя до пет — каза той.

— Какво?! — Сам бе напълно объркана.

— Силвия, би ли искала да работиш за Сам? — директно я попита Джейк.

Девета глава

Двете приятелки се спогледаха изненадано.

— Ти съгласна ли си, Сам? — попита Силвия.

— Да — отвърна колебливо тя. — Разбира се, ако нямаш нищо против. — Да предложиш на най-добрата си приятелка да й плащаш, за да стои при детето ти, бе доста деликатно. Изтръпна при мисълта, че Силвия би могла да й се обиди…

— Да имам нещо против?! — не скри радостта си тя. — Да имам нещо против да стоя с Беки цял ден, вместо да кисна в онзи скапан офис, с шеф, който те съсипва от работа и за награда се отнася с теб като с робиня!? Да не си полудяла? — Вече се смееше от цяло сърце. — Приемам! — Обърна се към Джейк: — Но няма да ви изляза евтино. Вземам по десет цента на час!

— Това са подробности — отвърна в същия дух той. — Сигурен съм, че ще се споразумеем по този въпрос.

Сам пое дъх с облекчение. Прекрасно беше, че Силвия ще бъде наоколо и ще се грижи за Беки. Не искаше, погълната от кариерата си, да изгуби връзка с нея. Имаше нужда от нейния здрав разум. Джейк се бе справил блестящо. Може би безкрайните й подозрения бяха неоснователни и той правеше всичко, воден от най-добри намерения, без да осъзнава, че по този начин я лишава от правата й…

— Хайде да празнуваме! — извика въодушевено Сам и настойчиво задърпа Джейк за ръката.

— Добре, но трябва да се върнем до шест — отвърна той.

— Защо? Какво ще правим в шест? — закова се на място Сам.

— Имаш уговорено интервю за „Рандеву мегазин“. Или си забравила? Защо да ти казвам всичко, след като така или иначе, ще го забравиш? — упрекна я нежно той.

Искаше й се да му отговори, че трябва да й позволи поне да си мисли, че и тя участва във вземането на решения. Все пак, касаеше се за нейния живот… Вместо това каза само:

— Но аз изобщо не съм се готвила, не зная какво ще говоря…

— Скъпа, ти винаги имаш какво да кажеш — насочи я нежно към вратата Джейк.

Стана точно както бе казал. Репортерът остана развеселен и доволен. Джейк присъстваше на интервюто. Нещо повече — насочваше отговорите й и прекъсваше интервюто там, където според него въпросите бяха неудобни. В един момент Сам се улови, че гледа към него всеки път, когато репортерът я пита нещо.

— Защо се държеше така? — попита тя, когато отидоха в офиса.

— Какво имаш предвид? — попита недоумяващо той.

— Дърпаше ми конците! — закрачи бясно из кабинета му Сам.

Джейк пое дълбоко дъх. Целият ден бяха на косъм от караницата. Не искаше да избухва точно сега.

— Скъпа, има неща, които не бива да се казват. Особено, когато това е твоето първо интервю.

— Значи признаваш, че дърпаше конците! — Очите й мятаха гневни мълнии.

— Говориш така, сякаш си марионетка като Пинокио. — После се замисли над думите си и добави: — Всъщност, вие наистина си приличате…

— О! Благодаря ти! — тръшна се ядосано в мекия фотьойл Сам.

Джейк приклекна до нея.

— Добрият стар Пинокио също не искаше да се вслушва в съветите на Щуреца и доста си изпати. Аз съм до теб именно затова — да те предпазвам от глупави постъпки, докато не се утвърдиш.

— Виж ти, никога не съм гледала на теб като на щурец. — В очите й заигра закачливо пламъче.

— Докато ми позволяваш да свиря на струните на сърцето ти, ще бъда щастлив да играя тази роля — целуна я по косата Джейк.

— Само с толкова ли мислиш да се отървеш? — Тя улови вратовръзката му, придърпа го към себе си и впи устни в неговите.

— Никога досега не съм се любил в кабинета си — каза той, когато Сам откъсна устни от неговите.

— Значи ще бъде още по-възбуждащо — подхвърли тя. Изпитваше нужда да се потопи в ласките му, но нямаше намерение да го увещава повече. Нима той не усещаше колко силно го желае?

Джейк се изкушаваше да я люби точно сега и точно тук. Сам беше прелестна… Ала нямаха никакво време. Той разтърси глава и погледна часовника си.

— Трябва да тръгваме, ще закъснеем за шоуто.

Сам пусна връзката му и въздъхна. Сигурно се любеше с нея само когато на него му се искаше… Това, че тя го желаеше, сега очевидно му беше безразлично, помисли с тъга. Саманта Мадисън не му влизаше в сметките, интересуваше го само звездата…

— Толкова съм изморена! — надигна се от фотьойла тя.

— Никога не позволявай публиката да го забележи — посъветва я Джейк, докато излизаха от кабинета.

— Опазил ме Господ!

Сам отдавна мечтаеше да има собствен дом. Но не искаше място, където да живее по нечие благоволение. Беше си представяла как ще избира пердетата, ще заспива с мисълта как да боядиса стаите и какви мебели да избере…

А се наложи всичко това да направи Силвия, която поне успяваше да й покаже нещата за окончателно одобрение. Естествено, да гледа проспекти и мостри далеч не бе същото, като да обикаля лично по магазините или да докарва до лудост бояджиите, докато улучат точния нюанс на цвета…

— Джейк, аз ще живея цял живот в тази къща и искам всичко в нея да бъде по мой вкус. И ако не ми хареса, ще я пребоядисам отново — заяви Сам, докато се гримираше преди шоуто.

— Добре, стига това да те направи щастлива — отвърна философски той.

— Онова, което би ме направило щастлива, е да забавим това адско темпо. — Погледна го, любопитна да види реакцията му.

— Още малко остава до върха, скъпа — обеща Джейк. — Точно сега се изкачваме нагоре и не искам да спираме, докато не направя от нас… Искам да кажа, от теб, най-голямата звезда в комедийното шоу.

— Поне да спрем с тези досадни обеди — въздъхна Сам.

— Само се съсредоточавай над чинията си с извара…

— Защо ти не опиташ да го направиш? Мисля, че я е измислил някой човекомразец. — Направи зловеща гримаса и рече с комичен тон: — Ей сега ще ви науча! Ще изобретя изварата!

— Запази го за шоуто си — засмя се Джейк.

Макар Сам да си затананика весела песничка, през цялото време не я напусна мисълта дали Джейк не искаше да я направи звезда, за да натрие носа на предишните си клиентки. Беше споделил с нея доста неща за тях и некоректния начин, по който са го напуснали. Не беше ли тя, образно казано, оръдието на отмъщението му? Въпроси, въпроси…

— Ей, по-леко със сенките около очите — хвана ръката й той. Беше се поувлякла, унесена в мислите си. — Да не искаш да заприличаш на вампир?

В отговор Сам издаде напред долната си устна, изкриви застрашително пръсти към него и произнесе с гробовен глас а ла граф Дракула:

— Само ако ми позволиш да посмуча кръв от шията ти…

— След шоуто. Бъди добра и ще ти позволя да правиш каквото пожелаеш с мен.

— Две минути, госпожице Мадисън — напомниха й откъм вратата.

— Готова е — каза Джейк.

— Както винаги — каза тихо тя и се запъти към сцената. Усещаше, че още малко, и сърцето й ще изскочи от гърдите. — Кога най-после ще престане това сърцебиене, преди да изляза на сцената, Джейк? — попита го, когато минаваше покрай него.

— Когато сърцето ти престане да бие, скъпа.

— Хубаво успокоение, няма що — промърмори Сам.

— Чудесна е! — плесна с ръце Сам и докосна дантелената драперия, завързана за четирите колони на огромното легло.

— Мисля, че й харесва — обърна се Джейк към Силвия. С този балдахин то наистина изглеждаше като излязло от будоара на някоя графиня от седемнайсети век.

— Слава Богу — пое дъх с облекчение тя.

— Силви, говориш така, като че ли те бия, ако купиш нещо, което не одобрявам — засмя се Сам и скочи в средата на леглото. Излегна се щастлива и кръстоса ръце под тила си. — Възнамерявам да прекарам следващите шест месеца тук.

— Ужасно мързелива особа — поклати глава Джейк. — Трябва да я дебна всяка секунда.

— Бъди мил с мен, днес имам почивен ден. Горките ми краченца са изтощени от непрестанното препускане. — Сам вдигна краката си, за да му даде възможност да ги огледа.

Джейк хвана босото й стъпало, и като се преструваше, че го разглежда внимателно, плъзна ръката по него и започна да я гъделичка.

— Спри, Джейк! Спри! — повтаряше Сам, като се извиваше и кикотеше. Ала той явно имаше по-сериозни намерения. Силвия тактично излезе и затвори вратата зад себе си. — Джейк, пусни ми крака, моля те!

— А ти какво ще ми дадеш в замяна? — поиска да узнае той.

— Ето това! — Запрати по него една възглавница и Джейк я пусна. После Сам застана на колене и започна да го замерва със заобикалящите я възглавнички. В един миг обаче той я издебна и се хвърли отгоре й.

— Краката ми, краката ми — извика, като се смееше тя.

— Ще стигна и до тях, но сега имам други грижи. — И като каза това, той притисна устни към нейните. Дланите му се плъзнаха по познатите извивки на тръпнещото й тяло, а с всяко докосване на езика му желанието й се разпалваше все по-силно. Той бързо провря ръце под дрехите й, като жадуваше да усети допира до нежната й кожа.

Остана крайно изненадан, когато Сам внезапно се отдръпна.

— Господине, сигурно имате някаква грешка, та ние току-що се запознахме… — провлече с южняшки акцент тя.

С лукаво изражение на лицето, Джейк се пресегна и с веща ръка заразкопчава едно след друго копчетата на блузата й, без дори за миг да откъсва поглед от зелените й очи. Дрехата се разтвори и отдолу се показаха гърдите й — този път Сам не бе сложила сутиен. Джейк отмести поглед към тях и леко ги докосна, докато сваляше блузата от раменете й.

— Познах ги! — рече той. — Няма никаква грешка, точни вие сте жената, която ми трябва. — Гласът му бе дрезгав от страст, която се предаде и на нея.

— Сигурен ли сте? Не желаете ли да удължите още малко процеса на опознаване? — Усещаше как отмалява. — Бих искала да изключим всяка възможност за евентуална грешка — прошепна изкусително, като се изви към него.

— Никога не споря с дама — отвърна тържествено Джейк и помилва гърдите й. Тя притвори очи и тихо застена от удоволствие, усетила как пръстите му си играят със зърната й. — Няма никакво съмнение, че са великолепни, но за по-сигурно ще ги опитам и на вкус. — И преди да се е опомнила, той се наведе и езикът му заигра еротичен танц по втвърденото й зърно. Сам се притисна до него и зарови пръсти в гъстата коса на тила му. — Тази идентификация се оказа доста сериозно нещо — леко се отдръпна Джейк. — Има още доста непроверени места. Искам да съм сигурен, защото клиентката ми е много ревнива. — Той свали ципа на полата и бавно я смъкна надолу по ханша й.

Устните му се плъзнаха надолу по тялото й и се спряха върху мястото, скрито от бикините й. Сам се задъха от възбуда. Езикът му очерта огнена диря до пъпа й. После Джейк започна да смъква бикините й със зъби, а през това време Сам стенеше и се извиваше.

— Хайде, помогни си с ръце… — Думите се отрониха от устата й неволно.

— С удоволствие. — Той плъзна пръсти под все още покритата с прозрачна материя зона и започна леко да я гали.

— О, не! Нямах предвид това — простена Сам.

— Какво има? Да не би да се оплакваш? — пошегува се той.

— Подлудяваш ме — промълви тя, неспособна да издържа повече.

— Щастлив съм да го чуя. — Вече не се шегуваше.

С треперещи пръсти Сам смъкна бикините си до средата на бедрата и спря, като погледна Джейк. С едно движение той помете упоритото парче дантела.

— Хайде, ела тук — изрече с пресипнал глас и я притегли в обятията си. — Повече не мога да стоя така…

— Но ти не стоиш, а си легнал — пошегува се с пресъхнали устни Сам.

— Толкова по-добре… — Обхвана лицето й с длани и впи устни в нейните.

Потопена в целувката му, тя полагаше неистови усилия да го държи на известно разстояние. Ако се разтапяше всеки път, когато я пожелаеше, скоро щеше да му омръзне. Сам опря длани в гърдите му и за негово изумление се отблъсна от него.

— Да не си решил да си тръгваш?

— Не, защо? — В гласа му се долавяше искрено недоумение.

— Защото не си подходящо облечен… Или по-скоро — съблечен.

— Май наистина не съм — погледна към дрехите си той.

— Свали ги — нареди тя.

— Ти наистина добре си служиш с думите — каза с пресъхнало гърло Джейк и измъкна ризата от панталона си.

— Да, макар че предпочитам делата пред думите — отвърна тя.

— Какво имаш предвид?

— Че никога няма да станеш изпълнител, който се преоблича в паузата за секунди — умело прикри нетърпението си тя.

— Изразът „за секунди“ няма място тук. — Той бавно свали ризата, а после започна да разкопчава колана си.

Сам стоеше и го наблюдаваше безмълвно. Усещаше как кръвта пулсира в слепоочията й. Джейк я приближи като на сън. Дъхът му опари шията й, когато я притегли към себе си. Насладата от внезапния допир на телата им накара дъхът й да секне. Устните му сътворяваха вълшебства. Джейк я галеше, а пръстите му сякаш я зареждаха с електричество. Колкото повече я докосваше, толкова по-силен ставаше този заряд. Докато накрая тя почувства, че всяка нейна клетка е изпълнена с желание.

Идваше й да закрещи: „Сега! Искам те сега!“, ала думите не излизаха от гърлото й. Дори в този миг на безумна страст, Сам не можеше да се отърси от опасенията си, че ако сега, когато бе слаба и уязвима, започнеше да го моли, щеше да се превърне в играчка в ръцете му и той би могъл да прави с нея каквото пожелае… И накрая — да я захвърли. А ако той я изоставеше, тя щеше да умре от мъка…

Впи пръсти в гърба му и се притисна към него така, че да почувства желанието й. Правеше всичко, което бе по силите й, за да му го покаже, но не смееше да го помоли да я люби…

— Слава Богу, че нямаш дълъг маникюр — чу гласа му. Дали и той се вълнуваше като нея, или просто се отдаваше на порива на плътта си? — Иначе гърбът ми щеше да кърви…

„Кажи го, дявол да те вземе! Кажи, че ме обичаш!“, молеше се тя наум. Ала Джейк не каза нищо, а я покри цялата със страстни целувки. Сам започна да се мята, а дъхът излизаше на пресекулки от гърдите й. Пръстите му достигнаха лоното на нейната женственост, а устните не се отделяха от нейните.

— След третия сигнал си аут — намери сили да се пошегува тя.

— Напротив, едва сега влизам в играта — изрече той и проникна с тласък в нея…

Сам забрави да диша, забрави всичко, остана единствено усещането за огромна наслада, която я погълна…

А по-късно, когато се понесоха отвъд границите на екстаза, вкопчени един в друг, от гърдите на Джейк се отрони тиха въздишка…

— О, Сам, направо ме разби.

Тя чертаеше с пръст някакви фигури по силните му гърди.

— Това е, за да съм сигурна, че няма да ходиш при други жени — отвърна шеговито тя.

— Да ходя при други?! — Джейк се разсмя. — Цяло щастие ще бъде, ако съм в състояние да се държа на краката си.

— О! — повдигна се на лакът Сам и го заоглежда. — Да не би да съм изтощила породистия жребец?

— Какъв породист жребец? — заозърта се наоколо той. — Тук съм само аз.

— А ти не си такъв, така ли? — подхвърли насмешливо тя.

— Чист и непорочен съм като току-що навалял сняг — сложи ръка на сърцето си Джейк.

— В Ню Йорк снегът става на кал веднага, щом навали.

— И какво съм виновен аз? Освен това, ние сме в Южна Калифорния.

— Където изобщо не вали сняг — допълни тържествуващо тя.

Той хвана ръката й и я пъхна под завивката.

— Значи се оказва, че не съм толкова непорочен. — Явно бе насочил ръката й в правилна посока, защото очите му се притвориха от удоволствие.

— Абсолютно си прав.

— Любов моя, не ми говори с този самодоволен тон. — Целуна първо единия, а после другия й клепач. — Ти цялата си моя.

— Сигурен ли си? — Искаше й се да направи нещо, за да намали неговата самоувереност, без да го отблъсне от себе си.

— Дотолкова, доколкото изобщо някой би могъл да бъде сигурен в каквото и да е, свързано с теб. — Той се обърна на една страна и нежно я сложи да легне във вдлъбнатината, образувана от тялото му. Захапа нежно долната й устна и докосна месестата част на ухото й. — Кажи, моя ли си?

Гореща тръпка премина през тялото й.

— Не говори с пълна уста — смъмри го Сам и обви ръце около талията му, отдавайки се повторно на удоволствието, в което я потапяше…

Въпреки сладостната отмала, която усещаше, Сам не можа да заспи. Седна и се облегна назад в красивото си легло. Наблюдаваше спящия до себе си Джейк…

Тя отметна нежно един непослушен кичур от лицето му. Макар че в изражението му имаше нещо хлапашко, той беше най-истинският мъж, когото познаваше. Единствен Джейк бе успял да премине бодливата тел, с която се бе обградила. Но това ставаше само в миговете на пълно отдаване. След това Сам бързо я възстановяваше, за да не може той дори да заподозре пробива си…

Нямаше никакво съмнение — бе влюбена в него. И ужасно потисната. Докато се любеха, Джейк я нарече „клиентката ми“. Така ли я възприемаше наистина? Като капризна клиентка, която трябва да бъде задоволена? Така ли се бе държал и с другите две клиентки, които го бяха оставили? Толкова пламенно ли беше поддържал тонуса им?

„Не се задълбочавай толкова, Сам“, каза си тя. „Не разрушавай малкото, което имаш. Порадвай се на щастливите мигове, с които те дарява.“

Ако можеше да му се довери, да се довери на собствената си интуиция, която й казваше, че е добър, мил и грижовен…

Да, но той я наричаше „скъпа“, а не „Сам“. Позволяваше си да обсебва правата й, сякаш му принадлежеше.

Погледът й отново се спря върху спящия Джейк и в прилив на нежност погали силното му рамо.

— Обичам те — прошепна едва чуто в нощната тишина Сам.

Сякаш чул думите й, той леко се размърда. Обзе я паника, тя отдръпна бързо ръката си и се обърна на другата страна, като се направи на спяща…

Десета глава

— Побързай, скъпа, ще закъснеем — долетя до стаята й гласът на Джейк.

— Още една минута — обади се Сам, като умело прикриваше раздразнението си. Бе ужасно изморена. Тя прокара гребена през косата си.

— Слушам това от половин час! — Той погледна часовника си. Ако движението в града се окажеше натоварено, бе изключено да стигнат навреме. А Джейк мразеше да закъснява.

— Продължавам упорито да го твърдя — изчурулика шеговито Сам и остави гребена. Беше готова, както винаги, ала нямаше никакво желание да отиде на поредната среща, където трябваше да се усмихва, да бъде духовита и чаровна. Това започваше да я напряга. Всички очакваха от нея да ги развлича, независимо дали бе на сцената, или не.

Дали умората бе започнала да й личи? Тя се вгледа в огледалото. Отсреща я гледаше лице, което не биваше да се показва без грим. Дявол да го вземе, беше на върха на славата, седеше в спалня с размерите на апартамента й отпреди шест месеца, а хората плащаха луди пари, за да я видят и чуят. Всичко, за което бе мечтала като дете, се бе сбъднало. Беки щеше да има всичко, от което тя някога бе лишена.

Всичко, освен майка си, която непрекъснато беше в движение. Дяволската въртележка на Джейк… Нима той не виждаше, че е изтощена? Защо не й позволеше поне за малко да си почине? Да има време да усети аромата на розите… И да се изгуби в обятията му… Не само през нощта.

— Сама си си виновна, глупачке — каза на образа си. — Хайде сега се усмихни! — заповяда си тя. В този миг последва ново повикване. — Слушам и се подчинявам, о, господарю и повелителю мой!

— Най-после! — Джейк я хвана за ръката, още щом се показа на вратата.

— Всички хубави неща си заслужават чакането — каза мъдро Сам, а наум добави: „Не всички. Някои носят и разочарование.“

Не, не беше права, мислеше си, докато Джейк я настаняваше припряно в лимузината. Просто не й оставаше време да се порадва на успеха си. Още не бе успяла да закуси както трябва, а Джейк вече я измъкваше за някакъв обяд в луксозен ресторант, за да се срещнат с някакъв управител на скъп нощен клуб в Лас Вегас.

— Защо не облече зелената рокля, която харесвам? — попита той. — С нея изглеждаш по-добре.

— Не успях да я открия — излъга тя. Бе го направила в знак на протест. Искаше да харесва нея самата, а не дрехите и прическите, които й бе избрал!

Сякаш всички притежатели на превозни средства в Лос Анжелис се бяха наговорили да ги изкарат едновременно. Джейк поглеждаше през няколко секунди ту към часовника, ту към прозореца.

— Ще закъснеем — промърмори нетърпеливо той.

— Вече сме закъснели. — Напрежението в колата нарастваше. За да го поразсее, Сам погали ръката на Джейк. — Какво ще кажеш да излезем от колата и да се поразходим? Цяла вечност не съм разглеждала витрините.

— Витрините ще почакат, а Питър Доналдсън — не.

— Значи ще изгуби — каза шеговито Сам.

— Напротив. — Джейк бе прекалено сериозен днес. — Нима не разбираш какво означава за кариерата ти „Тадж Махал“?

— Зная, че кариерата ми се движи нагоре със скоростта на светлината — сопна се тя — и аз вече изнемогвам. Не може ли поне за малко да намалим темпото?

— Скоро, скъпа. — Потупа я по коляното, а после оправи подгъва на блузата й във вишнев цвят. — Когато се утвърдим.

— Говориш така, сякаш съм някаква институция. — Защо се държеше толкова студено с нея? Нима онова, което правеха в леглото, беше само част от бизнеса?

— Ще станеш и институция, скъпа, обещавам ти.

Сам се престори, че гледа през прозореца, за да скрие сълзите, напиращи в очите й…

Хванал здраво ръката й, Джейк се промъкваше сред обедната навалица в ресторанта. Целта му бе да се добере до най-отдалечения му край, който бе запазена марка за звездите на развлекателния бизнес. Колкото по-известен беше човек, толкова по-навътре бе мястото му. Туристите и феновете се хранеха отвън.

Голото теме на мъжа, който седеше на тяхната маса се виждаше отдалеч. Явно това бе въпросният господин Доналдсън — дълъг и слаб като цигара, почти без рамене. Седеше отпуснат на стола с израз на нескрито раздразнение. До левия му лакът бе поставена сламена шапка.

— Никакви шеги с шапката му — предупреди Джейк. — Много е чувствителен на тази тема.

— Колко мило от твоя страна, че се старееш да не засегнеш нечии чувства — подхвърли язвително тя.

Той я погледна озадачено. Сам го безпокоеше — усещаше скрития й бунт. Беше убеден във възможностите й така, както не му се бе случвало с другите му клиентки. Ала тя непрекъснато му създаваше проблеми с бунтарството си. Не си ли даваше сметка, че това може да разруши всичко?

— Извинете ни за закъснението, господин Доналдсън — каза с възможно най-учтивия си тон и най-сърдечната си усмивка Джейк. — Попаднахме в задръстване.

— Всъщност проблемът беше кои сенки за очи да използвам. Вземането на подобни съдбоносни решения изисква доста време — изчурулика Сам.

Доналдсън, който бе станал, за да се ръкува с нея, за миг доби объркано изражение, но после реши, че се шегува и се засмя сковано. Джейк стисна по-силно ръката й. Напомняше й, че трябва да се държи прилично.

— Приятно ми е да се запозная с вас, господин Дейвидсън — каза мило Сам. — Чух, че можете да направите страхотни неща за мен.

Лицето му засия от ласкавата й забележка.

— Управата на „Тадж Махал“ винаги се е гордяла с факта, че ангажира само най-талантливите изпълнители от шоубизнеса. Всички говорят само за вас, млада госпожице — бащински я потупа по рамото той.

— Лъжи, само лъжи. Всъщност аз съм съвсем почтена дама. Попитайте Джейк.

Доналдсън се засмя сподавено, а Джейк имаше чувството, че седи върху мина. Разговорът продължи още два часа в този дух на хапливи двусмислици от страна на Сам. Джейк се потеше и стискаше палци Доналдсън да реши, че това е демонстрация на чувството й за хумор. Най-после се споразумяха и за най-дребните подробности по наемането на Сам и Доналдсън си тръгна, забързан за нова делова среща.

Сам си поръча ново ягодово дайкири.

— Защо беше всичко това? — Джейк едва се сдържаше да не избухне. Не искаше да привличат вниманието на околните.

— Заради всичко, което търпя — отвърна спокойно тя и изпи напитката си. По време на обяда мъжете бяха изпили техните, докато нейната бе почти недокосната. Нали най-важното бе да говори! Повдигаше й се от всичко това. Искаше й се да млъкне и да не продума поне една година.

— Какво става с теб? — попита я той. — Вече не те разбирам.

— А може би никога не си ме разбирал. — Тя почти изтръгна от ръката на келнера току-що донесената напитка и отпи жадно.

Джейк я хвана за китката и й взе чашата.

— Ехей! — извика Сам.

— Какво „ехей“? — изръмжа той. — Държиш се като разглезено и невъзпитано хлапе.

— О! С всички разглезени и невъзпитани хлапета ли се любиш?

— Какво общо има любенето ми с това? — Внезапно отмести поглед от нея, а лицето му се озари от ослепителна усмивка.

Сам се обърна и видя, че към масата им приближава един известен кинорежисьор, когото веднъж Джейк й бе показал.

Следващите пет минути преминаха в безсъдържателен разговор. Като ахкаше колко е очарован от нея, най-сетне режисьорът стана от масата и заяви, че ще каже на хората си да потърсят сценарий, отговарящ на нейния тип хумор. Сам обаче продължи да говори, сякаш изобщо не го е чула.

— Ей, човекът ти предложи договор за филм! Какви бяха тези глупави брътвежи от твоя страна?

— Ти каза „любенето МИ“ — повтори фразата му от одеве тя.

— И какво от това? — Вече му идваше прекалено.

— Не ти ме любиш, а НИЕ се любим. Нима не виждаш разликата? — В гласа й звучеше молба.

— Виждам една своенравна дама, която се чуди какво да прави с излишната си енергия. Във всеки случай питието едва ли ще ти помогне.

— А още по-малко ти, нали? — отвърна язвително Сам.

— Говори по-тихо — нареди й той.

Двама нейни почитатели идваха да я поздравят. Тя положи неимоверни усилия да бъде мила с тях, но когато си тръгнаха, бързо стана.

— Къде отиваш? — попита Джейк.

— Не мога да се карам с теб и в същото време да се смея, като показвам зъби, достатъчни за три реклами на паста за зъби!

— Ние не се караме — подчерта той.

— Това може и да се отнася за теб, но не и за мен! — Сам вирна брадичка и бързо се отдалечи.

Джейк реши, че ще бъде по-добре да не дава поводи за неприятни клюки по неин адрес, затова се втурна да я настигне. Виж, ако хората научат, че е с импулсивен характер, най-вероятно това само би засилило интереса към нея. Не желаеше нищо да помрачи възхода на кариерата й. Не бе подозирал обаче какви усилия ще му коства това…

Сам влезе като хала у дома си и затвори с трясък вратата. Звукът отекна в цялата къща. Полилеят се разлюля, а стъклените му призмички се заудряха една в друга с мек звън. Би трябвало да е доволна и щастлива, а не беше.

— Дявол да го вземе, защо не мога да се почувствам щастлива? — запита се на глас Сам.

— Може би, защото порастваш — чу откъм стълбите спокойния глас на Силвия. Сам я изгледа остро, но когато приятелката й приближи, постепенно омекна.

— Умно казано — засмя се пресилено.

— Искаш ли да пием чай? — попита Силвия.

— Искам да си отговоря на някои въпроси, искам всичко да се оправи, искам да знам защо се чувствам толкова нещастна! Но все пак ще пия чай — съгласи се тя и тръгна след нея. Прие без възражения Силвия да направи чая. Бе напълно изразходвана, както винаги, когато се караше с Джейк. — Объркана съм, просто не зная по кой път да поема.

— Ти винаги знаеш по кой път да поемеш, Сам. Имаш нюх за това.

— Напоследък обаче нещо му става. Днес за малко да се проваля с Доналдсън.

— О, сигурна съм, че преувеличаваш — опита се да я утеши Силвия.

— Напротив. Само че той го взе за някое от моите остроумия. Господи, почти бях изгърмяла! — хвана се за главата тя. — Какво става с мен?

— Бих го нарекла нервна криза — отговори с две думи Силвия, ала тя почти не я чу.

— Собственото ми дете ми каза, че вече не съм забавна! — Гледаше с надежда в кафявите очи на приятелката си. — Имам чувството, че ще се пръсна от напрежение, Силви.

Приятелката й сложи успокоително длан върху ръката й.

— Сам, ти си силно момиче. Просто всичко стана много бързо. Нужно ти е време, за да свикнеш. Всичко ще се оправи, когато си починеш.

— Имам чувството, че това никога няма да стане.

— Разбира се, че ще стане. Но сега си превъзбудена.

Сам погледна през рамо и видя зад себе си Джейк.

— Значи ме откри. — Обърна се и се втренчи пред себе си. Сега щеше да последва лекция, която напълно си бе заслужила. Въпреки това не бе склонна да я приеме.

— Защо трябваше да избягаш по този начин, без дори да вземеш колата си? Ужасно се изплаших.

— Да не изгубиш клиентката си ли? — попита тихо тя.

— Силвия! — помоли я с поглед той и тя се качи в стаята си.

Отначало го обзе гняв. Искаше да стресне Сам, а думите му да я засегнат. Ала когато видя нещастието, изписано върху лицето й, му дожаля за нея. Неочаквано дори за себе си я хвана за ръцете и я притегли в скута си.

Първата й мисъл бе да се възпротиви, ала изведнъж се отпусна в прегръдката му. Трепетът, който изпитваше, когато беше до него, бе съвсем различен от онзи, с който я даряваха аплодисментите на заливащата се от смях публика. Защо не черпеше сили от това чувство, когато беше извън светлината на прожекторите?

Защото не можеше да повярва, че Джейк я обича? Никога не й го беше казвал. Ако я обичаше, щеше да й позволява от време на време да си поема дъх от тази дяволска въртележка, би се интересувал какво мисли тя, би й позволил да бъде истинската Сам, а не изисканата дама в скъпи тоалети, която бе създал. Явно не го беше грижа за нея! Но дори и тези сърцераздирателни мисли не бяха в състояние да я откъснат от обятията му…

— Плачеш ли? — прошепна Джейк и докосна лицето й, по което се стичаше самотна сълза.

— Когато има сълзи, обикновено някой плаче… или реже лук — отвърна кисело Сам и се обърна на другата страна. Как можа да се покаже толкова слаба пред него!

— Никога досега не съм те виждал да плачеш. — Обърна лицето й към себе си.

— Нямам навика да го обявявам в пресата — каза тя.

— Толкова ли е лошо да плачеш, според теб? — попита той. Сам кимна и зарови лице в рамото му. Джейк погали косата й. — Ще бъдеш ли в състояние да играеш тази вечер? — попита я и усети как цялата се напрегна.

— Разбира се. Шоуто трябва да продължава, нали? — засмя се горчиво тя. — Не бива да разочаровам почитателите си. — Тъкмо се готвеше да изтрие сълзите с опакото на ръката си, когато Джейк зацелува мокрите й страни. — Не ти ли прилича на сцена от евтин водевил? — Чувстваше, че потъва в омаята на устните му.

Той плъзна ръце от талията към гърдите й.

— Да, мисля, че си права. — Стана и я понесе на ръце към спалнята.

Обзе я сладко предчувствие и тя отпусна глава на гърдите му.

— Нали се безпокоеше за шоуто?

— То е чак след три часа. Дотогава могат да се случат много неща… — Джейк я положи върху широкото легло и целуна шията й. Усети забързания й пулс под устните си.

Сам въздъхна. „Просто изживей мига“, каза си тя. Другото е без значение. После обви ръце около врата му…

Брайън Сандърс бе колкото радостен, толкова и изненадан от появата на Сам в кабинета си. Изисканата светска дама изглеждаше съвсем различно в сравнение с притеснената начинаеща комедиантка от преди осем месеца. Само погледът й издаваше в нея предишното изплашено момиче. Може би дори повече от всякога.

— Заповядай, Саманта — каза сърдечно Брайън и й поднесе стол, за да седне. — Какво те води насам?

— Благотворителна цел — пошегува се тя, а звучният й смях изпълни кабинета. Брайън помисли, че не се е променила особено. — Всъщност — размърда неловко хубавите си крака Сам — дойдох да те помоля за една услуга.

— Можеш да разчиташ на мен за всичко.

— Ей, не бързай, може някой да се възползва от добрината ти!

— Не и ти, Саманта.

— Хитро, удари го на чест, а това вече ме задължава — каза шеговито тя. Светската обвивка бавно се смъкваше от нея, разкривайки истинската Сам. Брайън предпочиташе чаровната хлапачка пред изисканата й двойница, която изглеждаше страхотно в бледосивия си делови костюм с нежнорозова копринена блуза.

— Къде е наставникът ти? — попита той.

— Джейк ли? Урежда подробностите около историческата ми поява в „Тадж Махал“. Договорът ми започва след седмица.

— Зная, видях рекламите. Много се радвам за теб. — На лицето му нямаше и следа от ревност или завист.

— Молбата ми е във връзка с това — започна колебливо тя.

— Слушам те — подкани я окуражаващо Брайън.

— Искам да пробвам монолога си тук — изрече на един дъх.

— Фантастично! — възкликна той.

— Идва ми да те вдигна и да те завъртя от радост! — засмя се Сам.

— Ако пожелаеш, би могла без никакво усилие да ме завъртиш и около малкия си пръст.

Изявлението му я накара да се почувства неловко.

Би трябвало да обича него, а не Джейк. Брайъи би направил всичко, за да е щастлива, докато Джейк дори не забелязваше, че е нещастна.

— Е, как беше? — смени темата на разговора Брайън.

— Страхотно! — побърза да отговори тя.

— А как вървят нещата между теб и Джейк?

— Много добре. — Изрече го съвсем непринудено, но не й се удаде да го заблуди. — Той наистина е чудесен.

— Да, така е — съгласи се Брайън. — Малко са му остри ръбовете, но…

— И моите — обади се Сам.

Той се загледа в нея, искаше да отгатне какво имаше предвид. Изглеждаше разтревожена.

— Не, твоите не са — каза Брайън. — Джейк понякога се увлича. Ентусиазмът му взема връх над разума, но не го прави от лоши чувства. Такъв си е, винаги се стреми към най-доброто. Най-хубавата къща, най-стремителната кариера, най-прекрасната жена… — Докато изричаше последното, я гледаше право в очите.

— Благодаря за комплимента, Брайън. — Действително бе поласкана.

— Това е самата истина. — Той излезе иззад бюрото си. — Искаш ли да пийнеш нещо?

— О, не, само ще ми размъти мозъка и ще започна да говоря неща, които не бива да казвам.

— А може би трябва да ги споделиш с някого. — Бе изненадана колко близо до истината бе Брайън. — Държиш в себе си прекалено много неща.

— Откъде знаеш? — засмя се Сам. — Не си ме виждал толкова отдавна.

— Напротив, гледах те няколко пъти. Освен това следя развитието ти от пресата. — Сам го погледна изненадано. — Чувствам се отговорен за теб.

— Ти? Мисля, че публиката в твоя клуб бе тази, която реши кой да бъде победителят през онази нощ.

— Да, но аз ти представих Джейк, като мислех, че имаш нужда от начален тласък. И ако сега не си щастлива, вината е моя.

— О, аз съм щастлива, Брайън — отвърна с пресилено приповдигнат тон Сам. Наистина бе щастлива, но на сцената. И в прегръдките на Джейк. Трябваше да благодари на Брайън за всичко. И за смеха, и за сълзите си. Тя му се усмихна и повтори тихо: — Щастлива съм. Освен това съм пълнолетна и сама решавам как да постъпя. — Ала бързо се поправи: — Е, поне тогава беше така.

— Беше?

— Вече Джейк го прави вместо мен — призна с неохота тя. Явно не желаеше да задълбава разговора в тази насока.

— Напълно в негов стил. Но той знае какво прави. Кога искаш да започнеш? — тактично смени темата Брайън.

— Джейк иска да започна от утре вечер.

— Чудесно. — Той взе ръцете й в своите. — Радвам се, че си тук, Саманта. Наистина много се радвам!

— Хубаво е, че се върнах отново — изправи се тя.

Наистина мислеше така.

Единадесета глава

Сам чу познатия музикален фон, който Джейк бе избрал за изпълнението й и, като държеше здраво микрофона, излезе на сцената на „Тадж Махал“. Усети познатия прилив на енергия и всички проблеми останаха зад гърба й. Същото чувство изпитваше, когато се спускаше шеметно надолу с влакчето в увеселителния парк. Мислите й препускаха бясно — ами ако изведнъж забрави всичко?! О, Божичко, би било ужасно!

Заля я ярката светлина на прожекторите. Дишането й стана по-равномерно. „Господи, не позволявай да се проваля!“

Експлозивното й шоу започна още преди да е достигнала средата на сцената. Публиката я харесваше и Сам ставаше все по-уверена, усещайки топлия прием. Колкото повече се смееха, толкова по-всеотдайно играеше тя. Те я обичаха! Цели двайсет и пет минути…

Напусна сцената сред взрив от бурни аплодисменти. Бе напълно изтощена, но щастлива. Втурна се сияеща към Джейк с думите:

— Взех им акъла, нали?

Той обаче бе започнал да усеща колко много означава публиката за нея. Това бе върховото й постижение до момента. Първата крачка към славата. Искаше му се и той да бе толкова важен за нея. Беше се оказал жертва на собственото си творение, мислеше с тъга, докато я превеждаше през навалицата от сценични работници.

Господи, та той я обичаше! Неангажиращата връзка с хубавата и неуверена в себе си хлапачка бе завършила като сериозно влюбване в жената, която бе открил в нея. Бе положил дяволски усилия, за да я направи звезда, а сега тъкмо успехът й я отдалечаваше от него.

Напоследък се бе променила. Дали се готвеше да го остави? Щеше ли да я изгуби така, както и другите? Джейк стисна зъби. Този път нямаше да бъде само удар по самолюбието му. Щеше да го улучи право в сърцето.

— Беше чудесна — каза, докато й отваряше вратата на гримьорната.

Когато Сам изпробва новия си монолог в клуба на Брайън, успехът й беше огромен. Ала сега играеше в най-изискания първокласен нощен клуб в Лас Вегас, и то от осем седмици — нечуван рекорд за дебютант. А хората продължаваха да идват, за да я видят и да отнесат частица от жизнерадостния й смях, мислеше си Джейк, докато наблюдаваше как тя сваля грима си пред огледалото. Искаше му се и той да притежава частица от нея. Дали някога щеше да му позволи това? Дали някога щеше да свали напълно преградите и да му разреши да се докосне до нежната и уязвима жена, която прозираше зад хапливите й остроумия?

— Разбира се, че бях. Както винаги — подхвърли с приповдигнато настроение Сам. От погледа й обаче не убягна вглъбения му израз. — За какво мислиш?

За малко да й изповяда онова, което го мъчеше, но реши, че моментът не е подходящ. Разговорът им изискваше интимна атмосфера на свещи и искрящо шампанско. Той докосна разсеяно кичур от косата й.

— О, така ти се е сторило.

Тя въздъхна. За момент си беше помислила, че се готви да й каже нещо за тях двамата, нещо чудесно… За Бога, какво й ставаше? Тя потръпна от студения допир на крема за сваляне на грим до кожата на лицето й. Беше се превърнала в сензация, всички я обичаха. А вместо да бъде на седмото небе от щастие, тя се терзаеше. Защото напразно очакваше Джейк да й каже, че я обича.

Погълната от мисли, не усети как протегна ръка вместо към кутията със салфетки за сваляне на грим, към поредния букет рози. Сам извика и пъхна убодения пръст в устата си.

— Какво стана? — попита стреснат Джейк.

— Моите любещи фенове ми изпращат и тръни — смотолеви тая.

— Чакай да видя какво му е — взе ръката й той.

— Може би ще го целунеш, за да му мине? — попита комично тя.

Джейк я погледна. В гласа й имаше нещо странно и трогателно. В следващия миг обаче избухна в смях — лицето й бе невероятна гледка, скрито наполовина зад плътния бял слой.

— Предпочитам да целуна теб, за да се почувстваш по-добре — каза той. — Но само ако махнеш това мазило.

— Искаш да кажеш, че кремът ми за сваляне на грима действа възпиращо на твоето желание? — удиви се Сам.

— Желанието няма нищо общо с крема. То е нещо, което мъжете изпитват само към жени, чиито фигури ги подлудяват, а фотографите светкавично измъкват оръдията си на труда.

— О, значи моята фигура не би могла да подлуди никой мъж, така ли? — Опита да убеди себе си, че се преструва на обидена. Ала думите му я бяха наранили. Сам прекалено добре знаеше недостатъците си, но искаше да бъде нещо по-специално за Джейк. Само че какъв шанс да спечели любовта му би могла да има една комедиантка, когато той бе свикнал да бъде обкръжен от изключителни красавици?

Опиянението й от аплодисментите бързо се стопяваше, както се случваше напоследък. Сам разбираше, че само това не й е достатъчно. Нуждаеше се от много повече. От някой, който да я обича, дори и когато лицето й е сплескано с крем!

— Е, може би някои мъже. — Постави ръце на раменете й.

Сам веднага реагира на топлината, излъчвана от пръстите му. „По дяволите, имай мъничко гордост!“, каза си тя и с огромно усилие успя да прикрие обзелото я силно желание. Бързо протегна ръка и взе салфетка.

— Ти направи фигурата ми такава, мой човек! — припомни му тя. — Като ме накара да ям, колкото да не умра от глад, робовладелецо!

— Моето робовладелско отношение те издигна на върха — напомни й той, докато тя довършваше почистването на лицето си.

— О, не го знаех. Но това не е най-важното за мен! — Преди винаги беше мислила, че ако й се удаде възможност да извърши нещо, не би спряла, докато не стане богата и известна. Сега, когато това вече беше реалност, Сам не изпитваше удовлетворението, което бе очаквала. Някъде зад гърба й бе останало желанието да покаже на родителите си и на Елейн на какво е способна. Отдавна не контактуваше с тях и нямаше намерение да го прави и в бъдеще. За нея вече не беше важно да застане пред тях с гордо изправена глава и да каже: „Вие ме отхвърлихте, но вижте какво постигнах!“

Важен за нея беше Джейк. Той, Беки и Силвия. Ала сега мислите й бяха заети единствено с Джейк — неделимата част от успеха й. Сам спря да витае из облаците и отново се върна на земята. Пред очите й внезапно оживя картината на първата й среща с него. Обзе я силно вълнение.

— Джейк? Искаш ли да преместя паравана около огледалото? — попита с мамещ глас тя, ала отговор не последва.

Той беше излязъл. Сам нацупи тъжно устни. Сигурно бе отишъл да провери дали може да удължи договора й с още две седмици. Или да се опита да й осигури по-висок, хонорар. Роклята й за хиляда долара се свлече бавно на пода. Спомни си колко грижливо се отнасяше с онази първа нейна скъпа дреха… Онова време й липсваше. Липсваха й Беки и Силвия. Както и спортните джинси и пуловера й.

Но най-много от всичко й липсваше Джейк…

— Какво?! — крещеше Сам в същата гримьорна една седмица по-късно. Беше бясна. Оставаха само десет минути до излизането й на сцена, а новината я бе изкарала извън нерви.

— Ролята не беше подходяща за теб — опитваше се да я успокои Джейк. Бе допуснал грешката да й каже, че предния ден е отхвърлил отправеното към нея предложение да се снима в комедия.

Сам бе очаквала с нетърпение подобна възможност и сега се чувстваше като дете, на което са изтръгнали безцеремонно новата играчка от ръцете.

— Ти дори не ме попита! — извика тя. — Нямаше право да отказваш!

— Аз съм твой импресарио — напомни той, изморен от постоянната им борба за надмощие, която продължаваше повече от месец. — И имам всички права да приемам или отказвам предложения за участието ти.

— Толкова много исках тази роля! — Сам седеше пред тоалетната масичка с готов наполовина грим, но не правеше никакво усилие, за да го довърши.

— Ще последват и други, по-добри предложения — погали я по косата Джейк. — Тази роля не беше за теб, освен това щеше да обърка плана ти.

— Моя план? Никой не се е консултирал с мен за него! — изстреля тя и грабна червилото си.

— Какво искаш да кажеш? — Джейк също започваше да повишава тон. — Това е моя работа. Ти имаш достатъчно грижи покрай шоуто си. Те са ти достатъчни.

Тя погледна отражението му, сякаш не смееше да се обърне директно към него.

— Може и да те изненадам, но мозъкът ми е в състояние да мисли за повече от едно нещо и няма да го претоваря, ако мисля както за шоуто, така и за своя живот. Знаеш ли, че всъщност сама си подреждах живота, преди да нахлуеш в него? — попита язвително тя.

— Като чиновник в архива — допълни студено Джейк.

— Инспектор! — поправи го тя и се обърна. — Инспектор от архива. И се усмихвайте, когато го произнасяте, господине! — Отново намери убежище в чувството си за хумор. Тази разпра й костваше неимоверно много. Изпитваше неудържимо желание да отвори вратата и да избяга навън.

— Пет минути, госпожице Мадисън — сякаш от някаква далечна планета достигна до слуха й гласът на организаторката.

Кошмар! Мозъкът й бе блокирал напълно. Нямаше да успее да се справи…

Джейк усети колебанието й. Недоразуменията останаха на заден план, той обви ръце около раменете й.

— Ще можеш ли да излезеш?

Не казваше: „Не отивай. Сам, ти си твърде разстроена“. Или: „Ще им кажа да отложат шоуто и ще те закарам у дома“. Нищо, с което да покаже загрижеността си към нея! Тя пое дълбоко дъх и вдигна високо глава.

— Само ме заведи при тях. — Този път дори не опита да се усмихне. Изпитваше нужда да чуе гласа му, ала Джейк мълчаливо я изведе от стаята и я съпроводи зад кулисите. После усети как ръцете му се отдръпват от раменете й.

Беше сама. Съвсем сама. До слуха й долетя познатата музика и светлинният кръг на прожектора трескаво я затърси. Сам пристъпи сковано на сцената. От всички страни я заливаха аплодисменти. Нейната публика я очакваше. Тя поне я обичаше…

Залата кънтеше от аплодисменти, по-възторжени от обикновено. Сам беше изпълнила монолога си, без да си спомня нищо. Сякаш изобщо не бе присъствала. О, да, това бе последната й вечер в „Тадж Махал“.

— Страхотна, както винаги — каза й водещият на програмата, когато тя слезе от сцената.

Беше карала на автопилот, а никой не го бе усетил. Виждаш ли, мислеше си тя, всичко върви гладко и без да влагаш разум и сърце. Господи, колко изтощена се чувстваше! Джейк я чакаше зад кулисите, а в очите му се четеше безпокойство.

— Какво има? — попита го тя. — Изпълнението ми не беше ли на ниво?

— Ти беше на сцената — каза тихо той. — Ти ми кажи.

— Прекрасно — отвърна Сам. — Така твърди водещият, а публиката е във възторг. — Пое дълбоко дъх. — Бях страхотна.

— Беше малко разсеяна — отбеляза Джейк и я последва към гримьорната. Единствено на него не му бе убягнало. Ала той я познаваше толкова добре! Всъщност дали наистина беше така?

— Ще се старая повече, о, безпристрастни наставнико! — провлече иронично тя.

Когато се озоваха в гримьорната й, Джейк понечи да я прегърне. Съвсем спонтанен жест, продиктуван от нежност и желание да я защити.

— Джейк, така ме изненадваш. На какво дължа тази внезапна атака? Повече от седмица не си докосвал и кутрето ми. — Погледът му сякаш проникваше в мислите й и тя извърна глава, преди да продължи: — Ти вече не владееш мислите ми, както преди. Някои територии все пак трябва да си останат мои.

— Сам — пусна я той, — за какво говориш?

— Губя контрол върху нещата — призна тя.

— Често съм ти го казвал. — Той усещаше, че е дошъл дълго отлаганият момент Сам да го напусне. Тя просто търсеше думи, за да му го каже. Искаше да й попречи да го стори.

— Губя контрол над онова, които се случва в живота ми, а не че не мога да се контролирам. Държиш си с мен, сякаш съм марионетка! — извика с обвинителен тон тя. — Или че съм твоя собственост!

— Никога не съм твърдял подобно нещо — възрази Джейк и протегна ръце да я прегърне.

Ала Сам отстъпи на безопасно разстояние от него. Не желаеше близостта му да замъглява разсъдъка й. Когато беше до него, забравяше всичко, а сега това не биваше да се случва!

— Каза, че аз съм най-доброто нещо, което си постигал досега — припомни гневно думите му тя.

— Това е самата истина — потвърди, без да разбира с какво бе предизвикал яростта й.

— Аз не съм НЕЩО! — кресна му тя. Ръцете й се свиха в юмруци, а ноктите й се забиха в дланите. — И ти не си ме създал! Аз се бях представила блестящо, преди да се появиш наперено в живота ми!

— Зная, че беше. — За разлика от нейния, гласът му бе станал неочаквано тих. Искаше да й даде възможност да излее яда си.

— А защо тогава се държиш така?

— Какво искаш да направя, скъпа? — напълно озадачен попита Джейк.

— Като начало спри да ме наричаш „скъпа“! Не желая да се обръщаш към мен с това лишено от истинска стойност прилагателно, което използваш към всичките си познати. — На лицето й се появи усмивка. — Каква уста за хлапачка от Бронкс, а?

— Казват, че в Бронкс имало доста интелигентни хора — отбеляза тихо той и се приближи към нея. За първи път му направи впечатление колко уязвима изглежда Сам.

„Дявол да го вземе, толкова е отзивчив и добронамерен. Бих помислила, че е разбрал проблема ми“, каза си тя. Ала явно щеше да е нужно да му покаже кървящата си рана…

Джейк обви ръце около отпуснатите й рамене и я загледа с очакване.

— Имам нужда да чувствам любовта ти — заровила глава в гърдите му, прошепна тя. Ала когато той затегна прегръдката си, Сам се отдръпна. — Имам предвид друг вид любов, а не само физическата. Искам да я почувствам със сърцето си. — Ами сега? Ако той се откажеше от нея? Бе достатъчно старомодна, за да мисли, че инициативата трябва да е негова. Джейк я слушаше, без да я прекъсва. — Имам нужда обаче и да не губя своята индивидуалност. И лично да вземам решенията, касаещи живота ми. — Тя се отпусна на дивана, физически и емоционално изчерпана до краен предел.

— Това означава ли — наруши надвисналата като меч над главите им тишина, — че не искаш вече да работим заедно?

В очите му сякаш проблесна страх. „Страх да не загуби скъпоценните си инвестиции или нещо друго?“, запита се Сам.

— Вече не зная какво да кажа… — промълви отчаяно тя.

— Все пак мисля, че някои неща си остават същите. Слушай, това е последната ти вечер във Вегас, защо не отидем да пийнем и поиграем на рулетка, както се полага за това място? — Може би това би я настроило по-оптимистично, помисли с надежда той, ала идеята не я въодушеви. Джейк обгърна раменете й и я придърпа към себе си. — Ще бъде чудесно…

Обещанието му бе заредено с толкова неизказани неща! Но дали съдържаше онова, което тя искаше от Джейк? Оказа се, че само успехът не й е достатъчен. Нуждаеше се и от мъж до себе си. Но не мъж, който да прави всичко вместо нея, лишавайки я от право на свободен избор. А мъж, който да се грижи за нея. Не желаеше да се чувства като търговски артикул. Искаше да види у нея личността, а не само жената. Доколкото знаеше, в живота му нямаше друга. Но прекрасните мигове в леглото не й бяха достатъчни. Искаше да почувства любовта му към Саманта Мадисън — грозното патенце от Бронкс, а не към известната шоу звезда Сам Мадисън. Да я обича така, както тя го обичаше…

— Много съм изморена — тръсна глава тя. Чувстваше, че го желае. Дори сега, обзета от отчаяние, тя продължаваше да изпитва болезнено привличане към него. Само през времето, през което се любеха, усещаше, че живее истински.

Джейк я гледаше, обзет от желание да направи всичко за нея, но не намираше подходящи думи, за да й го каже. Притисна я до гърдите си и й се усмихна.

Господи, усмивката му можеше да превърне снежна преспа в басейн с гореща вода, а нея — в безмозъчна глупачка, чието единствено желание беше да отиде с него в леглото!

— Какво ще кажеш да се усамотим само двамата? — предложи той. — Позволи ми да те заведа до хотела и да прогоня всичките ти черни мисли — промълви Джейк и я хвана за ръка.

Излязоха от гримьорната и минаха покрай малка група от хора, които засияха, щом я видяха. Тя си наложи да се усмихне.

— Кога ще се върнеш пак, Сам? — извика някой.

— Когато ме ангажират отново — отвърна тя. Нито разбра кой й бе задал въпроса, нито я интересуваше. Единственото, което я вълнуваше, бе Джейк да удържи на обещанието си.

Докато минаваха през главното фоайе на клуба, наоколо се носеше шум от тракащи жетони, бръмчене на игрални автомати и оживен говор. Ала тя не чуваше нищо, освен гласа на Джейк и неспокойните удари на сърцето си.

Дванадесета глава

През тази нощ Сам искаше да намери утеха в обятията на Джейк. Надяваше се, че най-сетне хармонията между телата им ще разсее поне част от измъчващите я съмнения.

Ала напразно. Макар че бе нежен и мил както винаги, нищо не се промени. Той не каза думите, които бе очаквала. Явно не разбираше колко сериозни са нещата. Нима не виждаше в нея друго, освен клиентка, която трябва да бъде успокоена? Тя не можеше да понесе това!

Джейк изтълкува погрешно държанието й, като го отдаде на преумората. Любовната им игра бе твърде бегла, а малко след това той заспа, без дори да си направи труда да продължи ласките си още малко, за да я накара да изпита пълно блаженство. Сам имаше чувството, че сърцето й ще се пръсне от болка. Беше го изгубила! Но дали някога изобщо го бе имала? Тя въздъхна. Наблюдаваше как ръката му, отпусната върху гърдите й, се издига и спуска в такт с дишането й. Това беше мъжът на живота й, когото би обичала до края на дните си. Ако гледаше на нея като на равна на себе си личност. И който на всичките й протести отвръщаше, че нейната работа е само да разсмива хората. Сам не желаеше това да е единственото й задължение. Тя държеше да я уважава като партньор. Искаше да стане негова съпруга…

Премести внимателно ръката му, за да не го събуди. Стъпи с единия си крак на пода и погледна през рамо, за да се увери, че не се е събудил. Последното нещо, което искаше, бе да се окаже в прегръдките му. Ако това се случеше, щеше да се примири и да остане. А тя трябваше да замине и да премисли нещата. Твърде много се бе отдалечила от себе си през последните месеци.

Облече в тъмнината джинсите и пуловера и като взе чантичката си, тръгна на пръсти към вратата, оставяйки куфарите с великолепните, избрани от Джейк, рокли. Погледна през рамо към него. Какво щеше да си помисли, когато разбереше, че си е заминала? Дали щеше да престане да се интересува от нея?

С тези мисли Сам напусна луксозния им хотелски апартамент…

Бе още рано, а заведението вече бе пълно с клиенти, мислеше Брайън. Както винаги в понеделник вечер. Понякога се налагаше да даде наградата просто на най-малко ужасния участник. А таланти като Саманта Мадисън бяха истинска находка. Той се усмихна. Откакто вестниците разтръбиха, че е била открита в Нощта на аматьорите, тук идваха много повече хора с надеждата да имат същия невероятен шанс. Те не си даваха сметка, че Сам е заслужила славата, благодарение на изключителния си талант.

Внезапно забеляза на една от масите жената в джинси и пуловер.

— Саманта?! — изгледа я изумено той.

— Здрасти, Брайън. Дойдох да гледам състезанието. — Гласът й бе весел, но дори на оскъдното осветление в бара личеше, че е уморена. — Ей, масите продължават да се клатят, клиентите ти ще получат морска болест — обърна се към Брайън, който междувременно бе седнал до нея.

— Не ми харесва вида ти, Саманта — каза загрижено той.

— Сигурно защото не се чувствам много добре — отвърна тя, като се преструваше, че гледа момчето на сцената.

— Лошо ли ти е? — попита притеснено той.

— Не — най-сетне го погледна в очите Сам. — Всъщност, почти.

— Какво се е случило?

— Оказа се, че мечтата не е толкова красива — вдигна рамене тя и преглътна с усилие. Още малко и щеше да се разплаче. Мразеше да плаче! Сълзите бяха за победените… Значеше ли това, че докато беше на гребена на успеха, неусетно се бе оказала победена? Погледна отчаяно към Брайън. — Мислиш ли, че съм луда?

— Не, не си — отвърна мило той.

— Обзалагам се, че онова момче на сцената, което би дало всичко на света, за да бъде на моето място, е много по-щастливо от мен — отбеляза тъжно Сам.

— Може би да, а може би — не. Ние самите създаваме щастието си, Саманта. Защо си се отказала да го търсиш?

— Говориш като философ — засмя се тя. Една жена от съседната маса й хвърли неодобрителен поглед. Сигурно беше роднина на изпълнителя.

— Древните китайци са били мъдър народ — усмихна й се Брайън и като сложи ръка върху нейната, неочаквано я попита: — Би ли искала да ни изпълниш нещо?

— Брайън, сериозно ли говориш? — изумено попита Сам и погледна към джинсите си. — Та аз приличам на някоя скитничка от крайбрежието!

— Тук е Калифорния, а не Вегас и се срещат доста такива. Освен това хората ще се радват да те чуят и никой няма да обърне внимание на дрехите ти.

От месеци не бе излизала пред публика другояче, освен с избраните от Джейк рокли, прическа и грим. Ала те принадлежаха на създадения от него идеализиран образ на блестящата Сам Мадисън, не на самата нея.

— Значи ме хвърляш на акулите, а? — преглътна тя и усети как постепенно я обзема предстартова треска, точно както и първия път…

— Не са акули, те са твои приятели, Саманта. Време е и ти да се сприятелиш със себе си. — И без повече обяснения Брайън стана и се запъти към сцената. Сам усети как стомахът й се свива. Изобщо не се беше готвила! Тя…

— Дами и господа, тази вечер имам специална изненада за вас.

Сякаш в просъница до слуха й долетяха встъпителните думи на Брайън, последвани от аплодисменти. Жената, която преди малко я стрелкаше неодобрително, сега не смееше да я погледне. Сам се усмихна. Усмивката й ставаше все по-широка, а аплодисментите — все по-бурни. Тя стана и се запромъква сред масите. Неусетно се озова на сцената.

Всички очи бяха вперени в нея. Беше сама. Сама с микрофона и светлината на прожектора. Без никакви защитни покрития. Сама срещу сто чифта очи…

— Сигурно се чудите какво правя тук — започна тя. — Е, добре, ще ви кажа истината. — Тя направи пауза. — И аз не зная. — Сред публиката се чу смях. Още с първите си думи ги бе разсмяла, дори без да иска. Посрещаха я без никакви резерви, въпреки че изглеждаше съвсем обикновено. Те я обичаха. Напрежението започна постепенно да се смъква като ненужна дреха от нея. Както, когато Джейк я събличаше, за да се любят… Точно така, сякаш тя и публиката участваха в някакво свещенодействие. Сам имаше чувството, че са свързани в някаква своеобразна любовна връзка. Удоволствието от общуването със зрителите, което мислеше, че е изчезнало завинаги, я завладя отново.

Двайсет минути бе на сцената. Колкото повече се смееха хората, толкова по-добре се чувстваше Сам. Очите й блестяха. Само дето Джейк го нямаше, помисли с болка тя.

— Е, стига толкова. Бих могла да ви забавлявам цяла нощ, но тъй като никой не ми плаща за това, защо да го правя? — усмихна се към Брайън тя. — Е, време е да кажем на участниците в състезанието, които се потят от притеснение зад кулисите, че могат да продължат. — С тези думи връчи на Брайън микрофона и се запъти към своята маса.

Ръкоплясканията продължаваха. Някои хора дори станаха на крака. Може би просто искаха да видят къде ще седне? Но тя възнамеряваше да си вземе чантичката и да си отиде. На масата й обаче я очакваше Джейк…

— Беше много добра — каза тихо той.

— Какво?! Нямаш никакви забележки?! — попита шеговито тя.

— Да — кимна Джейк. — Изглежда вече нямаш нужда от мен.

— Брей, какъв всезнайко! — Стисна устни и като се завъртя на пети, пое към изхода.

Като си проправяше път сред навалицата от желаещи да получат автограф, той тръгна след нея. Сам искаше час по-скоро да избяга от него. Не можеше да си прости, че току-що му бе позволила да надникне в душата й. Толкова бе изненадана от появата му, че не успя да скрие радостта си, че го вижда. Защо тези хора не я пускаха да си отиде? Някой я дърпаше за ръката. Докато Сам надраска набързо името си върху някаква салфетка, Джейк успя да я настигне и я хвана за китката.

— Приятели, госпожица Мадисън е доста изморена. Сигурен съм, че ще проявите разбиране. Имаше доста тежък ден. — Решителният му тон оказа нужното въздействие на феновете й. — Мога ли да те изпратя, или предпочиташ да избягаш отново? — попита я спокойно той, когато се озоваха отвън.

— Не съм бягала! — отвърна рязко тя.

— Нима? — Поведе я към лимузината си Джейк. — А как се казва, когато някой се измъква посред нощ от леглото, като оставя всичките си вещи?

Сам сви рамене и се опита да изглежда равнодушна.

— Излязох на разходка и се увлякох — излъга тя.

— Увлякла се била… — намръщи се той. — Бих искал сега аз да се увлека.

— Наистина ли би искал, Джейк? — Спря и го погледна.

В отговор той я сграбчи в прегръдките си и впи устни в нейните. Никога преди не се беше държал така с нея! Импулсивната му постъпка я изненада. Целувката му бе изпълнена с неудържима страст и… още нещо…

— О! — каза тя, останала без дъх, след като устните им се разделиха. — Мисля, че съм зажадняла за живот.

— Това е единственото ми желание — отвърна пресипнало той.

— Какво? — попита озадачена Сам.

— Ела, ще поговорим в колата. Фред трябва да се прибере по-рано. Цял ден е зад волана — преди да дойдем тук, обиколихме целия Лас Вегас.

— Защо просто не му кажеш да се прибира у дома? — попита тя.

— Първо искам да уредим някои въпроси — отвърна той.

Фред не скри удоволствието си, че я вижда отново.

— Прав бяхте, сър — обърна се той към Джейк.

— Той винаги е прав — отбеляза кисело Сам.

— Не, не съм — каза тихо Джейк, докато затваряше вратата.

Сам се престори, че й прилошава и се хвана за сърцето.

— Доживях да чуя как великият Джейк Бенедикт признава, че е сгрешил.

— Оказва се, че за доста неща съм бъркал напоследък — продължи сериозно той. — За теб. — Сам не смееше да продума. Готвеше се да й каже, че приключва отношенията си с нея! Това бе наказанието за бунта й… — Мисля, че трябва да поговорим.

— Тогава говори — каза насмешливо тя и се загледа през прозореца към тънещите в мрак улици, които напълно съответстваха на чувствата й. Така по-лесно щеше да понесе думите му…

— Като казвам да си поговорим, имам предвид НИЕ да поговорим — рече той.

— Би ли повторил? — обърна се невярващо към него Сам.

— Когато хората разговарят, има равностойна размяна на мнения. Иначе би бил монолог.

Колата вече излизаше на магистралата и набираше скорост, както и пулсът на Сам.

— Наистина ли се притесни за мен? — тихо попита тя.

— Не, просто обичам да се правя на патрул, да обикалям и да разпитвам хората дали не са те виждали. Помислиха ме за откачен. Естествено, че се притесних! — извика той. — В състояние си да направиш какво ли не! — Изпитваше облекчение, примесено с гняв. Сега, когато бе убеден, че тя е добре, имаше правото да й се накара, задето му изкара акъла… — Ти си жена, а не дете! По дяволите, какво става с теб? — прогърмя гласът му.

— А теб какво те засяга? — отвърна не по-малко ядосано Сам.

— Разбира се, че ме засяга, Сам! И то много!

Думите й заседнаха в гърлото. Току-що я бе нарекъл с името й! Каза й, че го е грижа за нея!

— Наистина ли?!

— Да не би да искаш да кажеш, че не го знаеш? — попита изумено Джейк.

— Не го зная — прошепна, хапейки долната си устна тя. — Никога не си ми го казвал.

— А как си обясняваш нощите, които прекарвахме заедно?

— Мислех, че просто ме… успокояваш… — смънка тя. Бе доста объркана, ала щастието, което напираше в гърдите й, затъмняваше всичко останало.

— Така значи… — засмя се той. — Въпреки това нямаш вид на усмирена — добави нежно и я придърпа към себе си. Наклони се към нея и прошепна в ухото й: — Обичам Саманта Мадисън много, въпреки че е малко опърничава. Тя е най-прекрасното нещо… Най-прекрасното създание — бързо се поправи той, — което някога съм срещал. — Гласът му заглъхна. — И аз се боя да не я изгубя.

Сам не вярваше на ушите си.

— Не се безпокой, няма да се откажа от договора — обеща тя.

— По дяволите договорът! Нима мислиш, че бих искал от теб да работиш, след като си толкова нещастна? Сам, наистина много те пришпорвах, но го правех заради теб. Отдавна съм в този бранш и знаех с какво се захващаме. Не исках да се провалиш и да страдаш. Правех всичко възможно, за да те направя истинска звезда, защото мислех, че това е твоята цел.

— Колко безкористно от твоя страна! — В гласа й се долови нотка на сарказъм, за което веднага съжали.

— В случай, че все още не си забелязала — отвърна с нарастващо нетърпение Джейк, — ще ти кажа, че парите изобщо не са проблем за мен. Бих казал, че съм доста заможен.

— А в случай, че ти още не си забелязал, успехът не ме прави щастлива. — Сам опря пръст в гърдите му. — Ти ме правиш щастлива.

— Да не би да казваш, че ме обичаш? — попита на свой ред изненадан той.

— Искаш да го напиша ли?

— Не — притисна я по-плътно към себе си Джейк, — искам доказателство.

— О, за Бога, бяха ми предрекли, че някой ден ще срещна мъж, който ще ми каже тези думи. — Тя взе лицето му между малките си ръце и изрече сериозно: — Обичам те, Джейк. Обичам те от цялото си сърце и душа. — Очите й се напълниха със сълзи.

— И какво мислиш да направиш по въпроса? — попита той.

— Да правя нещо по въпроса ли? — повтори неразбиращо Сам.

— Ти държиш да контролираш живота си сама. Е, инициативата е твоя. Какво мислиш да направиш сега?

Сам не разбираше какво очаква да каже.

— Какво трябва да направя, според теб?

— Помоли ме да се оженя за теб — отговори кратко Джейк.

— Какво?!

— Мисля, че се изразих на чудесен английски — отбеляза той. — Е, хайде. Поеми водещата роля и поискай ръката ми. — Тя мълчеше, напълно изумена.

— А ти ще се съгласиш ли? — промълви накрая Сам.

— И още питаш! Готов съм, ако поискаш да облека и булчинска рокля!

— Не искам аз да нося панталона — погледна го тя.

— И аз — гледаше я с дяволито пламъче в очите. — Биха ми пречили ужасно. — Протегна се и погали бедрото й, вкусвайки неописуемо приятното усещане от допира. После се наведе и свали леко матираното стъкло, което ги отделяше от шофьора. — Фред, ние се женим! — обяви Джейк.

— Сега ли? — Въодушевлението му се бореше с надеждата да не се окаже прав, защото бе изтощен от работа.

— Сега ли? — обърна се към нея Джейк.

— Утре — поклати глава Сам.

Джейк се обърна към нея и прошепна в ухото й:

— Чудесно. Можем да направим репетиция на първата ни брачна нощ!

От гърдите на Фред се изтръгна въздишката на облекчение. После отново вдигнаха стъклото и Джейк се отпусна на седалката, като сложи Сам в скута си.

— Ей, да не би да започваш репетицията, Джейк?

Ръцете му обхващаха талията й, а движенията им предизвикваха у нея нарастваща възбуда.

— Защо да губим време? Остават още трийсет километра.

Тя с готовност се съгласи с разумния му довод.

— Как така не си разбрала, че те обичам? — попита я късно през нощта Джейк, когато лежаха прегърнати и останали без дъх.

Сам се сгуши в него, покрита с тънкия чаршаф.

— Мислех, че си влюбен само в образа ми, който създаде.

— По тази логика щях да остана без дъх да тичам след всяка втора фуста в града. Аз те обичам, умницата ми! С теб всичко е по-различно. Познавал съм много красавици, ала ти си една-единствена и неповторима!

— Но всички тези рокли, прически…

— Бяха за шоуто ти. Исках да успееш.

— Но ти никога не ми каза нищо — продължи да упорства тя.

— Любовта е нещо, което се усеща — възрази и Джейк. — Както сега. — Сам почувства възбудата му.

— Това не е любов — каза шеговито тя, — а физическо привличане.

— Съгласна ли си да изпробваме силата на физическото ни привличане? — подпря се на лакът Джейк и погледна лицето й.

— Само ако влагаш и любов! — Сам обви ръце около врата му.

— Каква претенциозна дама! — поклати тържествено глава той. — Не й стига това! — Джейк се наведе и обхвана с устни връхчето на лявата й гърда. — Нито това — повтори същото и с дясната той, ала този път я засмука нежно, изтръгвайки сподавен стон от гърлото на Сам. Внезапно устните му се спуснаха надолу и очертаха огнена диря по гладкия й корем. — Ако продължаваш да стискаш коленете си така — дъхът му пареше нежната й кожа, — ще пропуснеш най-хубавата част.

— Не, няма — промълви с усилие. — Най-хубавата част си ти.

— Хм, странно… Току-що си помислих същото за теб — прошепна той.

Последвалите ласки я доведоха до невероятна възбуда. Сам вплете пръсти в косата му. Не можеше да откъсне устни от вълшебството на целувката им, ала даде израз на силното си желание, като се притисна към Джейк.

— Обичам те, Сам — изрече с пресипнал глас той, когато твърдата му мъжественост я изпълни до край.

— Хм, странно… Току-що си помислих същото за теб — едва изрече тя, задъхана от насладата.

Всъщност нямаше нищо странно. Просто беше прекрасно! Когато се понесоха на крилете на екстаза. Сам усети вкуса на истинското щастие. Най-сетне бе намерила своето място под слънцето.

Бе у дома…

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

Лого на Моята библиотека
http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.